Egyszer régen, amikor fiatal voltam apám azt mondta nekem...
"Norman, te szeretsz történeteket írni."
És azt mondtam, hogy "igen, szeretek".
Aztán egy szép napon, amikor eljön majd az ideje, megírhatod a családunk történetét.
Csak akkor értheted meg, hogy mi történt és miért.
A családunkban nem volt éles határ, a vallás és a műlegyes horgászat között.
Folyó szeli ketté
Missoula államban, Montanában éltünk,
hatalmas, pisztrángban gazdag folyók találkozásánál.
Ahol az indiánok még néha előmerészkedtek a vadonból, hogy néha eljárjanak,
az olcsó bordélyokba, lebujokba.
Zenéjét szerezte:
Fényképezte:
Története alapján:
Forgatókönyv:
Rendezte:
Apám presbiteriánus lelkész és műlegyes horgász.
Egy az lsten és mi vagyunk az ő népe.
És igaz, hogy a hétnek egy napját a vallásnak szenteltük, még akkor is arról mesélt nekünk,
hogy Krisztus apostolai halászok voltak.
És abban a hitben éltünk öcsémmel, Paullal együtt,
hogy Galilea tengerének valamennyi első osztályú halásza
műléggyel fogta a halakat és, hogy az a János, a kedvenc, egy szomjas műlegyes horgász volt.
A szegények Krisztus nélkül a legnyomorultabbak minden ember közt.
De a szegények Krisztussal, hercegei és királyai e földnek.
Az istentiszteletek közötti szünetben sétáltunk apával.
Az ösvény, amelyet legtöbbször kiválasztott, a Big Blackfoot folyó mentén feküdt,
amelyet családunk folyójaként tartottunk számon. ltt úgy érezte, hogy feltöltődik a lelke.
Régen eső esett a sárra és az kővé alakult, úgy fél milliárd éve.
De még annál is korábban a sziklák alatt...
ott voltak lsten szavai. Figyeljetek!
És ha Paul és én nagyon filgyelmesen hallgatunk, talán még most hallhatjuk azokat a szavakat.
Paullal épp annyi leckét kaptunk a műlegyes horgászat szabályaiból, mint a lélek egyéb dolgaiból.
Presbiteriánusként, apám abban hitt,
hogy az ember eredendően kárhozatra ítéltetett és,
hogy csak lstennek tetsző élettel nyerhetjük vissza erőnket és szépségünket.
Tíz és kettő.
Számára minden létező jó,
úgy a pisztráng, akárcsak az örök üdvösség, a szépségből jön.
És a szépség a művészetből jön és a művészet nem jön könnyen.
Így az öcsémmel megtanultuk presbiteriánus módra bedobni a horgot egy metronóm ritmusára.
Minden alkalommal ugyanazzal az utasítással kezdte.
A horog bedobása egy művészet, amit egy négyütemű ritmusra hajtunk végre úgy,
mintha a bot, az óra tizes és kettes állása között mozogna.
Ha rajta múlt volna, senkinek nem engedte volna meg,
hogy megszentségtelenítsen egy halat azzal, hogy kifogja,
senkinek, aki nem tudja, hogyan kell halat fogni.
Ugyanez volt a helyzet a stilisztikai oktatásommal.
Minden hétköznap, mialatt apám a vasárnapi prédikációját fogalmazta,
én Maclean tiszteletes iskolájába jártam.
Semmi mást nem tanított, csak írást, olvasást...
és skót lévén hitt abban, hogy az írás művészetének a lényege a tömörség.
Fele ilyen hosszúra.
Így amíg barátaim a Missoulai elemi iskolában ültek,
én otthon maradtam és tanultam, hogyan kell amerikai nyelven írni.
Újra! Fele ilyen hosszúra!
Rendben, most pedig dobd ki!
Norman! Norman! Várd meg az öcsédet!
Mindazonáltal volt apám rendszerének egy ellenpontja, minden délután szabad voltam.
Okítatlanul és érintetlenül, egészen vacsoráig.
Hogy magam tanuljam meg lsten rendjét a természetben.
És ehhez nem is találhattam volna jobb helyet, mint gyerekkorom Montanája.
Ez egy olyan világ volt, amit akkor még harmat borított,
és több csoda és lehetőség érintett meg, mint bármi, amit azóta láttam.
Az ördög vigyen el... A fenébe, nyisd ki az ajtót!
Mi az? Mi az? Mit csináltok itt?
- Paul! - Eredj innen!
Nézd, milyen kiváncsi gyerekek!
Én azt mondom neked, hogy nagyon vigyázz, mert a férfiak mind csak a maguk örömét keresik.
Ügyes vagy Paul! Jobban táncolsz, mint egy lány.
Paul, gyere innen!
De volt egy kemény világ is, ezt még mi gyerekek is megértettük... és csodáltuk.
És természetesen ki kellett próbálnunk.
Én tudtam, hogy kemény vagyok, mert harcban összevéreződtem.
Adj neki! Adj neki!
Nesze!
Paul más volt, az ő keménysége egy titkos belső forrásból eredt,
egyszerűen tudta, hogy minden élő embernél keményebb.
Addig nincs asztali ima, amíg az a tányér üres nem lesz.
Az emberek lsten kegyelméből,
ezer éve esznek kását, ez nem az a hely ahol egy 8 éves fiú megtörheti a hagyományt.
lmához!
Mi Urunk, ki könyörületes vagy hozzánk,
add, hogy megerősíthessük magunkban a jót, mit tőled kaptunk.
És valahányszor vétkezünk, kegyelmed által bűnbocsánatot nyerhessünk. Ámen!
- Norman, mi akarsz lenni, ha felnősz? - Lelkész...
vagy pedig profi bokszoló.
Mit gondolsz, meg tudnád verni Jack Johnsont?
Szerintem meg tudnád, fogadni mernék rá.
És te mi akarsz lenni?
- Profi műlegyes horgász. - Olyan nincs.
- Tényleg nincs? - Nincs.
Akkor meg bokszoló.
Szóval nem lelkész?
1917-ben az l. világháború eljutott Missoulába...
és magával vitt minden épkézláb favágót, az öregekre és a gyerekekre hagyva az erdőket.
Így 16 évesen megtettem a kötelességemet és dolgozni kezdtem az erdészeti szolgálatnál.
Életemet az erdő és a kemény munka töltötte ki,
olyan emberek között, akik kemények voltak, akár a baltanyél.
Több hegy vett körül, mint amennyit valaha látni fogok.
Paul, mivel túl fiatal volt, hogy velem tartson, úszómesteri állást vállalt a városi uszodában,
hogy a lányokat bámulhassa és este élete másik értelmének, a horgászatnak hódolhasson.
Vigyázz!
Siess már!
- Mondtam már, hogy az erdőtűznek olyan hang... - Pofa be!
Van egy nagy ötletem.
- Tudom, hogy kerülhetünk be a történelembe. - És hogyan?
Kölcsönvesszük az öreg Seifert csónakját és átevezünk a vízesésen.
- A vízesésen nem tudsz átjutni, Paul! - De megpróbálhatod.
- Akár bele is halhatsz. - Tisztelettel is temetnének el, mondd meg neki!
- Mi lennénk Missoula hősei. - Jaj, nem...
És híresek lennénk, mindannyian benne lennénk az újságban. Én megcsinálom!
- Mi? - Meg én...
- Ugyan nem. - Csináljuk meg!
- Én veled tartok. - Ez az, gyerünk! Ez őrültség... menjünk.
Fogom az orrát.
- Ne egyedül fogjam! - Jó így, vigyázz!
- Gyerünk! - Óvatosan!
Jézus Mária, Szent József!
Oké, menjünk le a vízhez!
Jó.
Most fordítsuk meg!
Vigyázz, vigyázz!
Na, ugorjatok be!
Gyerünk, mindenki befér!
- Azt hiszem, mégsem. - Nem, én nem.
- Maradj! - Rendben, akkor majd mi.
- Ne Paul, ne! - Akkor hát, úgy látom, marad a két Maclean.
Aztán vigyázzatok!
Vigyázzatok!
Hé, túl nagy a sodrás!
Ne siess úgy!
Vigyázzatok!
Hé, bírjátok az iramot?
Balra egy kicsit!
Vigyázz, egy farönk!
Kormányos!
Na, vigyázz!
Nyomd erősen!
Kapaszkodj!
Te jó lsten!
Hol vagytok?
Hé, Chub!
Maclean!
Az ördögbe!
Nagyok vagytok! Érted?
Fiúk, fiúk, megcsináltátok!
- Prédikátor, jól vagy? - lgen.
Ma templomba mentek és bűnbocsánatért imádkoztok.
Anyátok egész éjszaka aggódott. Eszetekbe jutott egyáltalán, hogy mit érez?
Mrs. Cambell telefonált.
Honnan szereztétek a hajót?
- lzé... - Kölcsönvettük.
Kölcsön?
Fiúk, mit csináltatok?
Nos, az utolsó centig megfogjátok keresni az árát.
- lgen, apám! - Meg fogom keresni apám, én is így gondoltam.
Hát te mit csinálsz itt?
Tudod mi kellene erre?
- Sonka, sajt, szardínia. - Utálom a szardíniát!
Mondd, te megbízol ezekben a fiúkban?
Mindenkinek azt fogják mondani, hogy a 191-es osztály csinálta.
Kellene írnom egy cikket!
- Maclean legyőzte a vízesést! - Nem szeretem a szardíniát.
Fogadjunk, hogy leközölnék az iskolaújságban.
- Chub. - Ne, Pauli.
- Micsoda idióták! - Utálom a szardíniát!
Ne, elég volt! Hagyjátok abba!
- Hagyjátok abba!
- Megütötted, te szemét állat! - Te ütötted meg, te rohadék!
Csak elcsúsztam, elcsúsztam, elcsúsztam.
Csak elcsúsztam és kész.
Ez volt az egyetlen eset, hogy verekedtünk.
Utána mindketten azon gondolkodtunk, hogy melyikünk volt a keményebb.
De ha az ifjúkori kérdéseket nem sikerül megválaszolni egy bizonyos pontig,
akkor később már nem lehet őket újra feltenni.
Így tehát ismét szívélyesek lettünk egymás iránt.
Aztán valami figyelemreméltót vettem észre.
Paul első ízben tett valamit, apám akarata ellenében,
a saját ritmusa szerint.
Rendben.
Mind a kettő csodálatos.
Úgy érzem, ma megáldott minket az Úr.
De hozzám, különösen kegyes volt.
Az év végén fölvettek a Dartmouth kollégiumba.
Apám hozzájárult, hogy arra a főiskolára járjak, amelyikre akarok és be tudok jutni.
Tudtam, hogy évi 1800 dollárnál nem keresett többet,
ezért ajánlata, minden másnál többet jelentett számomra.
- Sok szerencsét, fiam! Álld meg a helyed! - lgen, apám.
Beszállás, vigyázzanak a lépcsőknél!
Hé, Norman, Norman!
És 1919 őszén vonatra szálltam, hogy 3000 km-t utazzak kelet felé, az ismeretlenbe.
Egy montanai lelkész fiának Dartmouth többet jelentett a tanulásnál.
Egy felfedezés volt. Megismertetett egy olyan világgal, amelyről addig csak sejtésem lehetett.
Feladataim közé tartozott, hogy a frissen érkezett gólyákat,
ráébresszem a romantikus költészet csodáira.
És bár ezt akkor még nem tudtam, volt érzékem a tanításhoz.
De az időm jelentős részében a diákszövetség kártyaszobájában ültem,
hogy leckét adjak társaimnak pókerból.
Összesen 6 évet töltöttem Dartmouthban és ezalatt szinte egyáltalán nem jártam otthon.
Paul viszont otthon járt egyetemre, nem akarván hátrahagyni a még ki nem fogott halakat.
Diploma után riporteri állást töltött be a helenai újságnál és ezért át is költözött Helenába.
Kapcsolata a családdal meglazult, akárcsak nekem.
1926 tavaszán végre hazajöttem.
Csak félóra múlva lesz vacsora, még van időd megfürdeni.
Sovány vagyok?
És én öreg vagyok, Norman?
- Nem, inkább... - Bár Paul is itt lehetne ma este, sokáig dolgozik.
Norman! Bejönnél?
Sajnálom, hogy Paul nem lehet itt. llyen egy újságíró élete.
- Tudod, hogy Paul mennyire szerette... - Tudom.
Ülj le!
Azt is hallottam, hogy... Tudod, én mindenről hallok.
Uram, tiltsd meg, hogy bárányaid tudatlanok maradjanak.
lgen. Biztos lehetsz benne, hogy egészen Helenáig mindenki tud a tanulmányaidról.
Ez komoly eredmény. Tehát, mire akarod ezt használni?
Hát, az erdészeti szolgálatra gondoltam.
- Mint életcélra? - Nem.
- Nem. Csak nyárra. - Ááá, a szünetre?
- Ez remek ötlet. A test feltölti a lelket. - Éppen erre gondoltam én is.
- És aztán? - Még nem tudom egész biztosan.
Norman, egész pontosan 6 éved volt rá, hogy eldöntsd.
Nem gondoltál esetleg a továbbtanulásra? Jogra? Orvosira?
- Nem. - Lelkészségre?
- Számos tanári állást pályáztam meg, apám. - lgazán?
- lgen, főiskolai szinten, de még nincs válasz. - Nem baj, az még korai lenne.
- Már próbálkoztál tanítással, igaz, fiam? - lgen.
És kielégítőnek találtad, amit tapasztaltál? Úgy értem, valóban ezt akarnád hivatásodnak?
Hivatásomnak?
Uraim, vacsora!
Ezt csináld meg holnapra! Jó?
Szóval tényleg bevizeltek?
Ha ez tényleg olyan vicces, akkor én miért nem nevetek?
- Paul Maclean? - Odabent.
Ki volt az Anakondában, aki azt mondta, hogy nincs szünet, még wc-re sem,
úgyhogy szegény nyomorultaknak, ott kellett állva a nadrágjukba vizelni?
- Mi van a néhai... - George Masterson.
- Elvállalom a sztorit. - Még csak 23 éves és olyan, mint a kő.
- Persze, elvállalod. - Én készítek riportot az özveggyel.
- Te elviszed az Anakonda sztorit, én meg... - Én vagyok a főnök.
Rendben van, főnök. Norman!
Jól nézel ki.
- Fiúk, ő itt a bátyám, a Professzor. - Uraim!
Gyere! Gyere csak!
Köszönöm, hogy eljöttél tegnap este.
lgen, nagyon sajnálom. Szerettem volna ott lenni.
Szerettem volna hallani az öreget: ''Norman, bejönnél egy kicsit a dolgozószobámba?''
lstenem, a Professzor.
Ezt meg kell ünnepelni.
- lgyál! - Korán van még.
- A Kelet elgyengített! - Tényleg így van?
- Sokat horgásztál keleten? - Soha.
Soha? Akkor mit szólnál a Big Blackfoothoz?
- Kész vagy? - lgen.
- Gyere ide a helyemre. - Nem, maradj csak.
De, de, ez egy nagyon jó hely.
ltt egy kicsit szűk. Oldalról próbáld bedobni!
A halak följebb vannak.
Egy kicsivel följebb!
Dobd a horgot az áramlásba, az talán távolabb sodorja.
Kicsit be vagy rozsdásodva, ennyi az egész.
Árnyék dobásnak hívta. A madzagot elég alacsonyan a víz fölött tartotta,
hogy felcsalogassa a szivárványos pisztrángot és rájöttem, hogy amíg távol voltam,
az öcsém művésszé vált.
És egy nap az edző odajön hozzám és azt mondja: ''Mac, szeretnél találkozni...
John L. Sullivannel?'' - John L. Sullivannel?
Ekkor éreztem, hogy itthon vagyok.
Újra a missoulai könyvtár lépcsőjén állva, késő este, sztorikat mesélve...
ugyanazoknak a fiúknak, akik korábban százszor hallgattak engem, ugyanazokon a lépcsőkön...
és akik a távollétemben férfiakká váltak.
...hogy a világ tele van gazemberrel, a számuk rohamosan nő,
a következő a montanai Missoulából jön.
Látod, nahát, éppen ezért kell mostantól itt maradnod.
- Héé, hol a toroköblítő? - Úgy van, igyunk!
Nézz le a július 4-i bálba, ott lesz minden lány, akit érdemes megismerned! Érted?
Persze, anyuci nélkül.
Találunk neked egy kis fruskát.
Uraim, remek volt, de most rohannom kell.
- Hova mész? - Komoly a randi, Paul?
- Hova mész, Paul? - Randi a pókerasztallal!
Hé, látod már az út végén mi vár rád?
''Rosszul viselkedik a férje? Morog és kimarad?
Lepje ön meg a barmot egy kis Burma Shave-vel!''
- Tudod hova megy? - Lolohoz.
Lolo Hot Springs.
Apám templomába érve teljessé vált hazatérésem.
Rájöttem, hogy az ő szavaitól érzem, igazán otthon magam.
A feléledt emlékek parazsában, szívünk legmélyebb érzéseivel,
mindnyájan, felkavarva emlékezünk a költőre, aki így dalolt:
''Fordulj vissza idő, fordítsd meg röptödet.
Tégy újra gyermekké, csak ma éjszakára.''
- Felismersz valakit? - Hát...
Ej, túl sokáig voltál távol, kisfiam.
Ki az ott?
- Hol? - Ott.
lgen...
- Na mi van, beleestél? - Hé Chub, ki az?
Jessie Burns, jó pipi mi? A bátyja Hollywoodban van.
Jessie Burns.
- Elnézést, felkérhetem egy táncra? - Lenne olyan drága és hozna nekünk egy italt?
Jessie, ki ez?
Tessék!
- Tessék! - Oh, életmentő.
Jaj, milyen idétlen. Vigyáznom kell, különben letörlöm az összes púdert.
Az Operaház fantomja.
Tudja, egyszer hallottam Louis Amstrongot, ezt a számot énekelte,
egy kis klubban, Greenwich Villageben, New Yorkban.
A legjobb jazz a világon, fekete jazz, tudja? Szerintem az az igazi zene.
Nem olyan mint Paul Whiteman, vagy a Kliquot Club Eskimos.
Anyám szereti a Kliquot Club Eskimost.
Tényleg?
Táncolunk?
Na jó.
Figyelem! Figyelem! Akkor kezdődjék a tüzijáték!
- Gyertek, kezdődik! - Jessie, gyere már! Gyere!
Van egy remek ötletem. Szerintem az lenne a legnagyszerűbb lecke a lányoknak,
ha elutaznánk a rezervátumba, hogy megtanulhassák, milyen
az igazi keresztényi adakozás. Nem gondolod? Megszervezem, a kisujjadat sem kell mozdítanod.
Rendben. Köszönöm, évek óta nem hallottam ilyen karitatív gondolatot.
Norman, tudod, hogy azoknak az indián gyerekeknek még cipőjük sincs?
- Telefonálni szeretnél? - Nem, nem kell pont most.
- De, de igen, csak tessék. - Köszönöm!
- De, ha használni akarod. - Nem, nem, van más dolgom is.
Rendben.
Halló, Mrs. Hatcher!
Halló, Mrs. Hatcher, szeretném... Ő jól van. Szeretnék...
lgen. Jól vannak, mind jól vannak Mrs. Hatcher.
Kapcsolja kérem a Burns rezidenciát Wolf Creekben.
lgen, Mrs. Hatcher, tudom, hogy távolsági hívás. Köszönöm.
Halló? Jessie, otthon van?
Én Norman Maclean vagyok, de nem hiszem, hogy...
Halló...
Nem, én az vagyok, aki az italt vitte...
Nem, nem volt rá lehetőség. Kezdődött a tüzijáték és a...
a zenéről beszélgettünk.
És azt mondtam, hogy hallottam Louis Amstrongot énekelni a...
lgen... én vagyok az. lgen, egy kicsit ideges voltam.
lgen... mert maga olyan jól értesült.
Arra gondoltam, átmehetnék és hallgathatnék egy kis Kliquot Club Eskimost a mamájával.
lgen.
Szóval azért telefonáltam, mert szeretném újra látni.
Szóval... mit szólna a szombathoz?
Nyolc?
Rendben.
Rendben... akkor találkozunk! Viszlát!
Hé, itt vannak!
Öcsém!
- Helló! - Helló!
Jessie, ez itt a kisöcsém, Paul és ő pedig Monasita.
- Mabel. - Hello!
Bemegyünk?
- Jó estét, Paul! - Hé, Pauli!
- Prédikátor! - Prédikátor?
- Hogy vagy, Murph? - Régen nem találkoztunk.
Jó újra látni.
Ugye ugyanúgy ismered a házirendet, mint én. lde indiánok nem jöhetnek be. Pont!
- Én pedig nem szeretem a házirendeket, Murph. - Én sem.
- Mibe akarsz belerángatni, Paul? - Csak adj nekünk egy négyszemélyes asztalt!
- Utoljára, Paul! - Helló bíró!
Bevágódhatsz nála, rúgj be és táncolj meztelenül az asztalon.
Én jól összeverném a rohadékot.
- Helló, Tom! - Pauli, hogy vagy?
Nagyon jó kis löttyöket adnak és még a poharakat is elmossák.
Nézd azt az indián lányt, azzal a két taknyossal.
- ltalt? - Mi legyen az, Jessie?
Egy martinit kérek, Paul. Ugye, Paul?
Tovább! Normannak a szokásosat, ő gint és szilvalevet.
- Duplán kérem! - Elnézést!
Én is szeretnék rendelni, egy whiskeyt, duplát.
- Szóval, mivel is foglalkozol, Mabel? - Csalit árulok.
Én még soha nem láttam ilyen gyönyörű hajat, Mabel.
- Mit gondolsz, ne vágassam le? - Ne! Ne, eszedbe ne jusson!
Szóval?
''Két végéről égetem a gyertyám, reggelig sem tart ki tán, tudom.
De addig ellenség, s te édes jó barát, hullócsillag, fényemnél vigasztalódj!''
Ez szép.
Szerkesztőmre, az öreg fösvényre! Elnézést.
Nem engedte, hogy megcsináljam az Anakonda sztorit. Tudod, a Bee riportere vagyok.
- Tudom. - Honnan tudod?
- Híres vagyok. - A horgászó újságíró.
- Azt is tudtad, hogy horgászik? - Ezt mindenki tudja.
- Bátyám, úgy látom túl sokáig voltál távol. - Így lenne?
- Szóval úgy látszik a szerkesztőm... - Az öreg fösvény.
Pontosan. Fenyegető telefonokat kap, név nélkül persze.
- És komolyakat? - Közel jársz az igazsághoz, de...
Mégis, mit mondtak? Miket mondtak?
- Miket mondtak? - Fogóval kell kihúzni belőle.
A szokásosat. Néhány fiúnak el kell majd jönnie, hogy személyesen meglátogasson.
- Különben megtanítjuk, hogy kell a víz alattjárni. - Pontosan.
Mabel, jössz táncolni?
És most, a Muskrat Ramble!
Bár semmiben nem vagyok olyan jó, mint az öcsém, táncolnál velem?
Örömmel.
''Kedves Jessie, amint a hold egy pillanatra elidőzik a Bitteroots felett,
mielőtt a láthatatlanságba merülne, a lelkemet dal tölti el.
azon kapom magam, hogy dúdolok, halkan, nem a zenére, valami másra, valahol máshol.
Egy helyen, amelyre emlékszel, egy réten, ahol még senki nem járt, csak az őzek...
és az emlékeim egybefonódnak, s szinte most is érzem, amint félszeg karjaim közt táncolsz.
Norman''
lgen!
- Mi a baj? - Norman!
Semmi baj, anya! Ki az?
- Norman Maclean vagyok. - Nem kell semmit aláírnia.
Ő írja a rendőrségi rovatot és vannak itt barátai. Csak nézze meg és vigye haza.
- Mit követett el? - Megütött valakit és kiverte néhány fogát.
Miért ütötte meg?
Csak az áll itt, hogy egy indián nőt érintő megjegyzés hangzott el.
Köszönöm.
Mostanában túl sokat szedjük össze az öccsét.
lgaz ez, kérem?
Mellesleg tartozása van Lolonál, a nagy versenypókerban.
Nem túl egészséges, ha valaki adóságot csinál Lolonál.
- Megsérült? - Nem, nem sérült meg, csak másnapos.
Túl sokat iszik. Odalent Lolonál nem isznak sokat.
Legjobb lesz, ha indul és elviszi!
Köszönöm.
Nem tehetek semmiről... Nem tehetek semmiről...
Nem az én hibám volt, csak egy órával ezelőtt ittam egyet, azonnal a fejembe szállt.
Mindegy mit csinálok.
Nem az én hibám! Nem az én hibám!
Ha pénzre volna szükséged Paul vagy bármi másra, tudnod kell, hogy én...
A vágóhíd mögött lakik.
Én segíthetek.
Fordulj be.
Nos, a játszma még messze nem ért véget, Al.
- Ez igen! - Na ugye!
Valami baj van, Norman?
- Clara, te készítetted a zselét? - lgen, én.
Nagyon finom volt. Ó, csak nem Norman? Tényleg ő lenne az?
- lgen, ő az. Mindannyian büszkék vagyunk rá. - Örülök, hogy újra itt van. Fantasztikus.
A lányából valóságos szépség lett. Ott van, nézd csak!
Éppen múlt héten volt 20 éves. Olyan szép, mint a nap.
- Anya. - Mr. Murchison, hogy van?
- Hogy van? Hogy van? Hogy van? - Köszönöm, egész jól.
Nagyszerű! Nagyszerű!
- És ez itt Paul? - Nem, ez itt Norman.
- Ó, Norman, milyen jól nézel ki! - Bizony, felnőttek a fiaim. Látja?
ltt van Paul, menjünk oda.
Ne haraguj, Jessie Burns családjával kell találkoznom az állomáson,
a bátyja most érkezik Kaliforniából. - Akkorhát...
Máris késésben vagyok.
- Nem kéne meghívnunk azt a lányt vacsorára? - Talán igen.
- Helló! - Paul!
Anyám!
- Szia, Paul! - Helló, Paul!
- Hogy vagy? - Helló, Sam! Kölcsönadnád egy percre?
- Persze, miért ne? - Helló, apa!
Fiam!
A Burns családnak vegyeskereskedése volt, egy együzletes városkában,
mégis el tudták érni, hogy rosszul menjen nekik.
Bemutatom Normant.
Burnsék metodisták voltak. Apám meghatározása szerint, olyan baptisták, akik tudnak olvasni.
- Örülök, hogy megismerhetem. - Édesanyám!
Örülök, hogy megismerhetem. Jessie azt mondta, hogy egy valódi költő.
- Önnek rokona a horgászó újságíró? - lgen, az öcsém.
- Jessie azt mondja, hogy most diplomázott. - lgen.
- Tudja, Jessie is járt egyetemre, fő tantárgya... - Szépítkezés.
Aztán kimaradt... de igazán tanulhatna magától egy kis áhítatosságot.
Na, hagyjuk a fiatalembert egy kis levegőhöz jutni, nem szokott hozzá, presbiteriánus.
Jessie bátyja, Neal lelépett a vonatról, erősen törekedve arra, hogy úgy nézzen ki
mint egy Davis kupa játékos.
- De jó, hogy látlak! - Milyen csinos fiú.
- Norman, ő a bátyám, Neal. - Helló fiú!
- Hogy töltötted az éjszakát azon a vonaton? - Találkoztam...
Jól van, jól van... hadd fújja ki magát. Biztosan fáradt.
Na jó, menjünk, van egy kis csirkesalátás szendvics a kocsiban.
- Mi a házi sör? - Ez egy jó év volt!
ltt a jó sör, barátom figyelj gyomor, lerántom.
Mi most az első állomás arrafelé? Amikor én jártam arra, még San Berdoo volt.
San Berdoo és a rengeteg homok és mindenütt sivatag, iszonyú sivatag.
Salt Lake Cityn át jöttünk vissza. Át kellett szállnunk Salt Lake Cityben.
Volt ott egy kis hotel, ahol remek osztrigát adtak.
- Norman iszik valamit? Szokott inni? - Ó, csak egy kicsit!
- Hát akkor igyunk az öreg, flúgos családra. - A flúgos családra.
Legalább az étvágya a régi.
Meddig maradsz itthon, Neal?
Fickó, fickó, gyere ide! Még nem tudom, hiányzik az óceán.
- Milyen az, Neal? - Hatalmas és kék.
Az emberek meglovagolják a hullámait. Mondhatom, hogy én is egész jól csinálom.
Mit csinálsz, hülye kutya? Rossz kutya! Jézusom, mama!
- Persze, mert annyira szeret téged. Fickó! - Szóval, hol is tartottam? Miről is beszéltem?
- Az óceánról. - A hullámokról.
lgen, igen. Szóval egész álló nap lovagolunk a hullámokon, Ramon, én és Ronnie Colman.
- Ronald Colman? - Ronald Colman?
- Szeretem Ronald Colmant! - Azt mondják, pont úgy nézek ki, mint Ronald.
Bizony!
Nem tudom elképzelni Ronald Colmant hullámlovaglás közben.
Szóval nem. Tudod mama...
Hosszú volt az út.
- Tudjátok régen, amikor horgásztunk a folyón... - Egyszer elmehetnétek horgászni Normannel.
Tényleg, ez egy jó ötlet!
lgen.
- Csodálatos lenne, ugye? - Horgászni?
Nem szoktál horgászni?
Hát persze, hogy szokott. Van botja is, meg mindene.
- Az mindenkinek van. - Naná, hogy van.
- Neked mikor lenne alkalmas, Norman? - Pénteken.
- A péntek, az jó. - Ó, igen! Hánykor?
- Hatkor. - Reggel?
Akkor ott lesz. Ugye, ott leszel drágám?
- Ez igazán nagyon kedves. - Lehet, hogy Paul is ott lesz?
- Ó, az nagyszerű lenne. - Biztos Paul is szívesen eljön.
- Én is mehetek? - Nem, nem, most nem.
Miért nem tartasz Neallel, Norman? Beszélhetnétek a terveitekről.
Persze.
Az egyetlen terv, ami Neal fejében megfogalmazódott,
az az volt, hogy feltétlenül el kell mennünk a Black Jack bárba,
ami egy öreg tehervagon volt az erdőben leállítva. Egy magányos rendőr sem szivesen tévedne oda.
Néhány különlegesen pocsék whiskey után, Neal elkezdett szónokolni.
Montanai témákat választott, hogy tovább szője hazugságai sorozatát lövészetről,
gyalogtúrákról, csapdaállításról. Valószínűleg azért, hogy mély benyomást tegyen...
az egyetlen vendégre rajtunk kívül és az időtöltése lassan kezdte elérni célját.
A hölgy Öreg Nyersbőr néven volt közismert, úgy 10 évvel ezelőtt megválasztották...
Wolf Creek szépének. Állva lovagolt a felszerszámozatlan lovon,
a 100, többnyire férfi lakos között. Szoknyája magasan szállt és megnyerte a versenyt.
Olyan hideg volt, hogy nem éreztem a kezemet, a kutyámra gondoltam, aki velem volt.
Arra gondoltam, hogy ha még hidegebbre fordul, kénytelen leszek felnyitni a testét...
és beledugni a kezemet, hogy le ne fagyjon.
Kemény dolog lett volna, de ezt már egyszer megtettem, fent a Yukonnál.
lsten a megmondhatója, hogy mennyire szerettem azt az állatot.
Még mindig a lovaglónők osztott szoknyáját viselte, jól lehet, ez nehézséget okozhatott...
új szakmája gyakorlásában.
...hogy az első őzre ráugorhasson és akkor az az átkozott hülye vidra...
Figyelj, haver! Mit keres egy vidra fenn a Roger hágó tetején?
Azt hittem, ezek a patakokban úsznak.
Jack, miért nem hozol egy whiskeyt a hölgynek?
Na, én lassan eltűnök.
- És ne felejtsd el a pénteket, Neal, hallod? - Mit?
- Tessék. - Köszönöm.
- Mondtál valamit? - Azt mondták, hogy a másik irodában talállak.
lgen, a határidők. Nem lehet ott dolgozni.
- lnnál valamit? - Szívesen. Azt hiszem.
Eljössz velem horgászni?
Persze.
Hát ez pompás, mert Jessie-nek itt van a bátyja Kaliforniából és...
nem hazudok neked, egy világra szóló seggfej.
- Csali horgász? - Nem, nem mondta.
Jóságos lsten! George, meg fog jelenni egy kávésdoboz kukaccal
- Méghozzá egy pirossal. - Tessék.
Megígértem Jessie-nek.
- Komolyodik a dolog? - Mi?
- Te nyavalyás, komolyodik a dolog köztetek? - Óh!
- Szóval? - Nem tudom.
Azt hiszem, meg kell csinálnunk.
Egy kicsit ittam.
A haver itt akar horgászni.
Késtél, Neal.
- lgen, igen, nagyon későn feküdtem le. - Én nem feküdtem le, mégis itt voltam.
Neal, ő itt Paul.
Neal, Montanában 3 helyről nem szoktunk elkésni. A templomból, a munkából és a horgászásból.
Jól van, ez itt Mrs...
Már találkoztunk.
Maradjatok ott.
Vigyázzatok a küszöbre. Nagyon magas.
- Na, készen állsz? - Neal! Neal!
- Mi történt? - Horgászunk.
A haver horgászni akar.
Hé Neal, mi van a csalival?
Ó, de hülye vagyok!
Úgysem fognánk ma semmit, túlságosan meleg van.
Hacsak ki nem fogsz egy jó nagy trippert.
Örülök, hogy nem mentem haza aludni tegnap.
Hol van?
Óh, a fenébe!
- Megnézem. - Jó.
Tudom, neked 20 van.
- Nem találtad meg? - A pokolba vele.
- Én azt hittem, hogy segítenünk kell neki. - Hogy segíthetsz egy ilyen baromnak?
Úgy, hogy horgászni viszed.
Nem szeret horgászni. Nem szereti Montanát és nem szeret engem.
Nos, lehet, hogy azt szereti, ha valaki segíteni próbál neki.
Elsüllyesztetted a sört, ugye?
- Mit gondolsz? - Ah, igen.
Menjünk!
Óh, Jézusom!
Érzem a számban az ízét.
Megöljük?
- A fenébe! - Szent lsten!
- Nem jó ez így. - Tetoválás van a fenekén. Én mondtam.
Szerelem.
Hagyjál, be tudok szállni egyedül is.
- Hé haver, van valami innivalód? - Haverod, az a vörös seggű ott!
- Nagy bajban vagyok. - Veled menjek és megvédjelek?
- Gondolom Mrs. Burns örülne a barátnődnek. - Nem égek le, engem nem zavar a nap.
Látom.
Hé Norm, mit szólnál hozzá, ha holnap visszajönnénk és elölről kezdenénk ezt a napot?
- Jó ötlet. - Gyerünk haver, indulás, porzik már a vesém.
Hallod? A szőke Júlia szól. Sok szerencsét!
Vigyázz!
Édes lstenem!
- Mit tett a kisfiammal? - Ne nyúljon hozzá, kérem!
Elaludt a napon.
Óh, Uram a mennyben!
Na jó, jó, rendbe tesszük, gyere csak, fiacskám! Gyere, rendbe tesszük.
- Egyedül hagytad őt, Norman? - Nem egyedül jött, hozott...
Jobb lesz, ha most hazamész!
Haza kell jutnom valahogy.
- Akkor kapaszkodj! - Na de...
Azt ugye tudod, hogy néha azért jár erre vonat a menetrenden kívül is.
Ezek... nem hiszem, hogy észrevesznek itt minket.
Hát akkor... köszönöm a fuvart.
- Tudod, hogy vicces vagy? - Hogy vicces vagyok?
Te, te ugye nem szereted a bátyámat?
Nem, nem szeretem a bátyádat.
Nézd, én nem tudok semmilyen cseles trükköt, de tetszel nekem, találkozni akarok veled.
- Helló, Jessie! - Helló, Paul!
- Hogy van a bátyád? - Mindketten magára hagytátok!
- Nagyon sajnálom Jessie, az én hibám volt. - Nem bocsátottam meg.
- Normannak megbocsátottál? - Neki nincs humora.
És tettem neki egy tiszta törülközőt a szárítóra.
Elfelejtetted beporozni a fogkefémet?
Most pedig hadd mondja el Paul a történetét.
Melyiket? A gyilkosságot, a hajótörést vagy a tűzvészt?
- Azt hiszem, engem az egyházi rovat érdekelne. - Egyetértek, egyetértek.
ldézem: ''Maclean tiszteletesnek, egészen kitűnő sültje volt a családi vacsoránál.
Amelyet az egész család roppantul élvezett. Szegény idősebb fiút kivéve.''
- Norman, mi a baj? - Az, hogy nincs humora.
- Tessék? - Az, hogy nincs humora.
Vannak ennél fontosabb dolgok is az életben, Norman.
- Nem baj, ha unalmas vagy, Norman. - Nem, mert mi nagyon büszkék vagyunk rád.
Hát van egy történetem. Nem gyilkosság, nem csonkítás.
Meginterjúvoltam az elnököt.
- Calvin Coolidge-ot? - Az elnököt?
- lgen, Calvin Coolidge-ot. - Mr. Coolidge-ot?
- lgen. - Mikor?
Pár nappal ezelőtt, odafönt volt Dakotában műlegyezni.
- Műlegyezni? - Műlegyezni, öltönyben, nyakkendőben,
kesztyűben és lakkcipőben.
Egyenesen odamentem hozzá és megkérdeztem: ''Elnézést uram, megmondaná mire harapnak?''
Erre megfordul és azt mondja: ''A zsinegem végére.''
A zsinegem végére.
Aztán jött egy csomó helybeli és feltűztek néhány csirke nagyságú, modern műlegyet.
Az öreg Calvin, meg csak ott lógatja a botját, mert, ha nem tud fogni pisztrángot,
akkor legalább halálra rémít egyet.
- Csináltál fényképet is? - lgen, a vasárnapi újságban lesz,
csukott szájú Calvin a jelentéktelenekkel tanácskozik.
- Anya, ez isteni volt. - Általában azt eszi, amit az úton talál.
Na, ez vicces volt.
- Tudjátok, utánatok fiúk... - Azt hiszem elszaladok és...
- Hogy? - Tessék?
Csak azt akartam mondani, hogy arra gondoltam, megyek, találkozom pár régi baráttal a városban.
Ne várjatok ébren, akkor szeretném megenni a maradékot, amikor senki sem figyel.
Jól láttam, hogy megváltoztatta a nevünk írásmódját? MacLean nagy ''L''-lel.
Most mindenki azt fogja hinni, hogy dél-skótok vagyunk.
- Jó reggelt, Norman! - Jó reggelt, Mr. Sweeney!
Kit ismer a chiacagói egyetemről?
Hivatalos levél, remélem jó hír. Azért remélem nem költözik Chicagoba.
''Tisztelt Mr. Maclean, van szerencsém felajánlani az angol irodalom tanári állást az 1926/27-es évtől.''
''Nem teljesen elfeledett és teljesen mezítelenek, hanem a dicsőségnek felhőitől övezve jön,
az Úrtól, aki a mi otthonunk.''
''Bár semmi sem hozhatja vissza a ragyogás óráját, a dicsőség mezején nem keserűséget,
hanem inkább erőt merítünk abból, amit magunk mögött hagytunk.''
''Az eredendő együttérzésből, aminek ott kell lennie,
az emberi szenvedésből előpattanó, csillapító gondolatokban.
A hitből, ami átragyog a halálon.
Köszönet az emberi szívnek, amely éltet minket. Köszönet, szeretetiért, örömeiért, félelmeiért.
Nekem, a leghitványabb virágnak.
Olyan gondolatokat adva, amelyek még könnyeimnél is mélyebben lakoznak.''
- Ég veled fiam, mindannyian imádkozunk érted. - Ha megéhezel, itt van...
Éppen egy hét telt el mire Jessievel újra beszélhettem, felhívott, hogy Neal
visszaindul Californiába és, hogy nagyra értékelné, ha kikísérném.
Szeretünk, drágám!
Bár meglepett a meghívás, mégis csak egyetlen kérdést tettem fel Jessie-nek.
Azt, hogy, ő akarja-e, hogy én is ott legyek és ő azt felelte: ''lgen.''
Ne felejts el írni!
- Ha jövő nyáron hazajön, segítenél neki? - Ha akarod, megpróbálom.
- De nem fog hazajönni. - Ott legalább vannak barátai.
Ki? Ronald Colman?
Miért van az, hogy akinek a legnagyobb szüksége lenne rá, nem hagyja, hogy segíts?
Nem tudom, Jessie.
Én nem, én nem sírok Norman.
- Mutathatok valamit? - De csak valami jót.
Olvasd!
Na, mit szólsz hozzá?
- Hogy mit szólok hozzá? Szerintem ez óriási! - Tényleg?
lgen! Elmenni Chicagóba. Ez mennyei!
- Voltál már ott? - Nem, nem még sehol, csak Helenában.
lstenem, gratulálok Norman!
- Nem tudom, hogy igazán el akarok-e menni. - Montanából? Miért? Az mindig itt lesz.
- Nem Montanából. - Hanem honnan?
- Norman! - Azt hiszem nem akarok elmenni tőled.
Mit tudsz te? Épp onnan jövök, ettem egy kis folyékony kenyeret.
- Jobban teszed, ha odafigyelsz! - Én mondom, ezek üldöznek engem.
Norman!
Adj nekünk két lórúgást, barátom!
Kész van.
- Fenékig, a fenébe! - Hű, a mindenségit.
Szerelmes vagyok Jessie Burnsbe.
- Jézusom, Norman. Annyi hal úszkál a folyóban. - De egy sem olyan, mint ő.
- Az más. - Nem olyanok, mint ő.
Gratulálok! Nagyon örülök nektek.
Na, mi lesz már? Menjünk a fenébe innen és ünnepeljük meg.
Úgy van.
Banánunk van, van házi termésű krumplink és érett paradicsomunk.
- Ez szörnyű. - Mi?
- Mondom, ez szörnyű! - Ezt, hogy érted? Ez egy igazi klasszikus!
Óh, igazán?
Éljen! Nincsen ma banánunk, nincsen ma banánunk, nincsen.
Hol vagyunk? Hová megyünk?
Lolohoz. lgen.
Nem.
Azt hittem szerencsés napod van. Ezt ki kellene használni.
Jézusum, ne, nagyon kérlek, ne legyél ma professzor!
Norm, prédikátor.
Na, gyere!
Hello, Frank! Hello, Sal!
Sal, hé Sal, adj egy italt a bátyámnak!
- Bourbont. - lgaz is, egy körre mindenki a vendégem!
Szerelmes.
Várj! Vigyázz rá, Sal!
- Ez nem valami jó ötlet, Paul! - Nyugi, bízd rám.
- Fiúk, van egy szabad helyetek? - De nem neked, Paul.
Ne csináljátok, van pénzem.
- Mit akarsz? - Hogy?
Kártyázni? Miért?
Na, tűnj el innen!
- Mit akarsz? - Semmit.
Egy dollár, Paul azt mondta, hogy fizesd, de tudom, hogy...
- Oké, oké, jól van, jól van. - Hordd el magad!
- Semmi, csak játék. Ez csak játék. - Menjünk innen!
- Most! Gyere, elmegyünk innen! - Jól van.
Ég veled, fiam!
- Nem megyek el. - Hogy?
- Ma szerencsés a kezem, Norm. Érzem. - Miket beszélsz? Nem mehetsz vissza oda.
- Norm, minden rendben. Nem lesz baj. - De nem is engednek játszani!
Norm, az én nyakam, az én adóságom.
- Rendben. - Atyaisten.
Norm, Norm, Norm!
Arra gondoltam, lehet, hogy többé nem megyünk horgászni. Holnap elmehetnénk együtt.
Apát is elvihetnénk magunkkal. Rendben?
Te beszélj vele!
Oké! Fél hétkor.
Hű, de jó illata van itt valaminek! Jó reggelt, mindenkinek!
Egyél egy kis süteményt! Úgy örülök, hogy a sok munkád mellett el tudtál jönni.
- Nem hagytam volna ki. - Min dolgozol? Van valami új, érdekes sztorid?
Új történet? Na jó.
Nekem van egy.
- Mi? - Felajánlottak egy állást a Chicagoi egyetemen.
lgen.
lrodalom tanárit.
- Mit? - Az őszi szemesztertől.
Elvállalom.
Norman!
Örülök neki. lgen, örülök.
Professzor.
Egy igazi professzor. A mindenségit!
Büszke vagyok rád.
Egészségünkre!
Nehogy elfelejtsetek fényképezni!
- Nagy fogás vár ránk. - Reméljük, elég nagy.
Mehetünk.
Apa, nézz a lábad elé!
Gyertek!
Hát igen. Azt hiszem a felső út jobban megfelel nekem.
- Legalábbis régen így volt. - Nagy fogásod lesz!
Nagy fogása lesz.
- Horgásszunk ma együtt! - Jól van.
- Mire harapnak? - Mi?
- Mire harapnak? - Hangosabban!
- Azt kérdeztem... - Bunyon bogárra.
- Dobjak egyet? - Ne, majd érte megyek.
Bunyon bogár, kettes csali légy.
Köszönöm, óh költészet és pisztrángozás professzora.
Hamarosan megkérem Jessie kezét.
lgen?
Micsoda nap!
Miért nem jössz velünk Chicagoba?
2000 mérföldre van innen. Van ott vagy egy tucat, különböző újság.
A tűz közelében lehetnél. Mit szólsz hozzá?
Gyere velünk!
Paul, én sosem hagyom el Montanát.
Remélem, rendben van!
Nézd meg azt a halat!
Hihetetlen.
Abban a pillanatban tisztán és bizonyosan tudtam, hogy a tökéletesség tanúja lehetek.
Te egy nagyszerű horgász vagy, fiam.
3 év múlva, már úgy is fogok gondolkodni, mint egy hal.
Már most úgy gondolkodsz, mint egy nagyszerű horgász.
- Egy fotót, egy fotót kell csinálnunk! - Siess!
1...2...
Az öcsém nem a Big Blackfoot partján állt előttünk, hanem a föld felett lebegett.
Annak minden törvényétől megszabadítva, mint egy remekmű.
...3.
És azt is ilyen tisztán és bizonyosan tudtam, hogy az élet, nem egy remekmű és,
hogy a pillanat nem tart örökké.
Így aztán, amikor a rendőr őrmester felébresztett egy reggelen, pont mielőtt Jessie és én,
elindultunk volna Chicagoba, csak fölkeltem és nem kérdeztem semmit.
Hazavitt a folyó mentén, hogy elmondhassam apámnak és anyámnak,
hogy Pault halálra verték egy revolver markolatával és, hogy a testét bedobták...
egy sikátorba.
Van még valami, amit mondani tudsz?
A keze minden csontja el volt törve.
Melyik keze?
A jobb keze.
Ahogy múlt az idő, apám újabb fogódzókért küzdött.
Újra és újra megkérdezett, hiába mondtam már el neki mindent.
Legvégül pedig azt mondtam neki, lehet, hogy minden, amit Paulról tudtam,
az volt, hogy kitűnő horgász volt.
''Többet tudsz annál'' - mondta -, ''csodálatos ember volt.''
Akkor esett szó köztünk utoljára, az öcsém haláláról.
Bár közvetve, Paul mindig jelen volt, apám gondolataiban.
Emlékszem az utolsó prédikációra, amit tőle hallottam, nem sokkal a halála előtt.
Mindannyiunk életében elérkezik egyszer a pillanat,
amikor egy szerettünk segítségre szorul és ugyanazt a kérdést fogalmazzuk meg.
''Készek vagyunk segíteni Uram, de ha egyáltalán tudunk, mivel segíthetünk.''
Való igaz, hogy oly ritkán tudunk a hozzánk közel állókon segíteni.
Akár azért, mert nem tudjuk, hogy mely részünkből kell adnunk,
vagy még gyakrabban azért, mert arra, amit adni tudunk, nem tartanak igényt.
Így van az, hogy azok, akikkel együtt élünk, kitérnek előlünk.
Mi mégis szeretjük őket, szeretjük őket, a teljes megértés nélkül is.
Mostanra szinte mindenki halott, akit szerettem és nem értettem fiatal koromban,
Jessiet is beleértve. De még mindig el tudom érni őket.
Persze, most már túl öreg vagyok, hogy nagyon nagy horgász lehessek.
Mostanában egyedül horgászom a nagy vizeken,
bár néhány barátom szerint, ezt nem lenne szabad.
De amikor egyedül vagyok a kanyon félhomályában,
minden létező, egyetlen lénnyé egyesül a lelkemmel,
az emlékeimmel, a Big Blackfoot folyó hangjaival,
a négyütemű ritmussal és a reménnyel, hogy egy hal harapni fog.
Végül, minden egyetlen valamivé egyesül és egy folyó szeli ketté.
Melynek medrét a világ nagy özönvize vágja és amely az idő sziklái közt rohan tova.
Némelyik sziklán az időtlenség eső cseppei, a sziklák alatt szavak vannak...
és a szavak egy része az övék.
Vizek kisérik életem.