VŠICHNI MOJI CIZINCI
Dobrý večer.
Viděl jsem, jak mě sledujete z ulice.
Často chodíte tam a zpátky se skloněnou hlavou.
Jednou bude opravdu hořet.
Je do hajzlu možný, že jsme tu sami?
Ještě tu ani nemají ostrahu.
Já jsem Harry.
Adam.
Jak se s tím vyrovnáváš?
S čím?
Poslouchej.
Takový ticho.
Venku je Londýn, a my neslyšíme ani prd.
Pouštím si muziku, ale když dohraje, je to ještě horší.
Mám i takovej ten přístroj na bílej šum.
Jako by někdo stál v rohu a něco o mně šeptal.
Ani nemůžeme otevřít okno, ale...
asi fakt nemáme skákat.
Není to dobrý pro byznys.
Rozmlácený těla na betonu. Kdo by se sem pak nastěhoval?
Něco k pití?
Je japonská.
Prej nejlepší na světě, ale nedokážu říct proč.
- Ne, díky. - Fajn.
A co kdybych šel stejně dál?
Když ne kvůli pití, tak...
kvůli něčemu jinýmu, co chceš.
To není dobrej nápad.
Bojíš se mě?
Ne.
Jestli nejsem tvůj typ, tak nic dělat nemusíme.
Mám u dveří upíry.
PŘEDMĚSTSKÝ DŮM
Toto je východní linka do East Grinsteadu.
Jede přes zastávky Clapham Junction, East Croydon, Sanderstead,
Riddlesdown, Upper Warlingham, Oxted a East Grinstead.
Mami!
Ahoj.
Takovej večer si zaslouží něco silnějšího.
Ne, díky.
Tak půjdeme?
Kam?
Domů.
Bude štěstím bez sebe, že tě vidí.
Víš, kdo se potloukal v parku?
To je on?
Jasně že je to on.
Koukni na ty oči.
Jo, jseš to ty.
Ahoj.
Nestůj tam tak. Pojď přece dál.
Kde teď bydlíš?
Tady poblíž asi ne.
- V Londýně. - No to je něco!
- A kde? - Žiješ sám?
A ve vlastním?
Jo, je to jenom byt.
Co jsem říkal? No co jsem říkal?
Že se mu povede dobře, že jo?
Není to levný, žít ve Velkým smogu.
- A co děláš? - Píšu.
- Co jsem ti říkala? - Ne, ne, ne.
Nejsem nějak zvlášť bohatej. Opravdu ne.
Věděla jsem, že budeš tvůrčí.
A co píšeš?
Víš, že miluju Stephena Kinga. Carrie, Cujo, Čtyři roční doby.
Ne, já nejsem úplně spisovatel.
Píšu scénáře.
K filmům.
I do televize, když musím.
Spisovatel.
Sakra, to je ale úžasný.
Znát sousedy, běžím jim to říct.
Já říkám, že spisovatelé toho o světě...
vědí míň než ostatní.
Jak to ty sakra můžeš vědět?
Ani neumíš psát psace.
Jo, ale...
Spisovatel.
Náš syn.
Jsme opravdu šťastný, že se ti daří.
Jo.
Nechme těch buzňačinek.
Kluk se nám vrátil.
Co tam dáváš?
Uvidíš.
Vzpomínáš na to malý červený autíčko?
Milovals ho. Chtěls ho vzít na silnici
a jezdit s velkýma autama.
Jo. Moje první vzpomínka.
Narazil do něj Ford Granada?
Jo...
Byl olivově zelenej.
Pamatuješ si to?
Vymrštil tě jak hadrovou panenku.
Do vejšky. Na to nezapomenu.
Ale byl jsi v pohodě.
Jenom pár modřin.
V nemocnici mysleli, že přeháním.
A co ta noc pálení ohňů, jak jsi vyšiloval?
Pamatuješ si to?
To ti bylo šest?
Šest ne. To už byl starší.
Začal ohňostroj
a on, chudinka, tak kvílel. Nesl jsem ho až domů.
- Vážně? - Jo.
Usnul jsi mi na rameni.
To si nepamatuju.
Byl jsi úplně bez sebe.
Zažíval jsi přímo utrpení a já...
Chtěli jsme, aby sis užil ohňostroj. Ale tobě se to...
Tys byl přece vždycky strašně citlivej.
Možná.
Pořád se bojíš ohňostrojů?
Ne!
Víš, jak zníš?
- Jako moje matka. - To jo.
- Taky sis všiml? - Jo, zní tak.
Něco jsi předtím řekl.
Že „nejsi úplně spisovatel“.
- Řekni to ještě. - No tak.
Nenuť mě.
Řekni to.
Tak to řekni.
Jako babička?
Ne, jako ty sám.
Jak to říkáš ty.
Je sakra fajn tě znova vidět.
Moc jsme nedoufali.
A teď jsi tady.
Jo, jsem tady.
Zase brzo přijď.
Někdo z nás bude doma.
Prosím.
Jo, přijdu.
Tak fajn.
- Pojď dovnitř. - Dobrou.
- Dobrou noc. - Dobrou, chlapče.
Dobrou noc.
- Ahoj. - Ahoj.
Za ten večer se moc omlouvám.
Nic se nestalo.
Bylo to v pohodě.
- Měj se. - Ty taky.
Já mám rád whisky...
jestli si chceš dát...
Čau.
Zdravím.
Ahoj.
- Chceš jít dovnitř? - Jasně.
Dáš si něco k pití?
Jo. Co tu máš?
Vodku a nějaký pivo.
Nebo jestli chceš trávu.
Jo, radši trávu.
Přestal jsem pít.
Líbí se ti tady?
Bude tu líp, až se nastěhujou lidi.
Jestli se nastěhujou.
Máš tu někde přátele?
Ne. Vlastně ne.
A ty?
Vlastně taky ne.
Většina přátel z Londýna odešla.
Chtějí mít zahrady pro děti,
žít blízko prarodičů, aby se jim o děti starali.
Asi ses taky nechtěl stěhovat.
Ne.
Co budu dělat v Dorkingu?
To není pro lidi, jako jsem já.
Pro jistotu. Jsi teplej, že jo?
- Jo. Jo. - To je dobře.
Spíš gay. Teplej, to není...
Na to slovo nejsem zvyklej.
Vždycky to byla urážka.
Proto se nám teď nelíbí slovo „gay“.
Vždycky se říkalo:
„Máš účes jako gay.“ Nebo „Ta pohovka je pro gaye“.
Nebo tenisky. Nebo školní batoh.
Chápeš?
„Teplej“ zní skoro slušně.
Jako by v tom nebylo to hulení péra.
Jo.
Asi nikoho nemáš.
S nikým jsem tě neviděl.
Ne.
Jsi často nezadanej?
Často nezadanej?
No asi jo.
- Vážně? - Jo.
Jo, ale ne že bys to nezkoušel.
Můžu tě políbit?
No tak jo.
Promiň.
- Jsi v pohodě? - Jo. Jo.
Jenom jsem to...
Dlouho jsem to nedělal. Zapomínám dýchat.
- To je v pohodě. - Jo.
V pohodě.
Dobrý?
Jo.
To jseš ty?
Bohužel jo.
Byl jsi roztomilej.
Já svoje fotky nesnáším.
Byl jsem tlustej kluk.
Ale...
když jsi tlustej, neptají se, proč nemáš holku.
Určitě by z nás byli kámoši.
Ulejvali bychom se z fotbalu a šmírovali kluky.
To je tvůj táta?
Jo.
Je hezkej.
Jo.
Pokouším se teď o nich psát.
To je tvoje práce?
Jo.
A jak to jde?
Je to divný.
Já tátu moc nevídám.
Ty svý rodiče jo?
Ne, oni umřeli.
Než mi bylo dvanáct.
Oba?
Jo. Při bouračce.
Není to moc originální smrt.
To je mi moc líto.
Už je to dost dávno.
Na tom přece nezáleží.
No, nevím.
Rád bych tě znovu viděl.
No tak jo.
Můžu zůstat přes noc...
Nebo mám lepší nápad.
Dneska ne. Jo?
Ne, chci tě znova vidět, jenom...
Nic mi nevysvětluj.
Jo?
Fajn.
Díky.
Broučku, ty ses vrátil.
Jasně.
Teda ty jsi promoklej.
Všechno si sundej.
Nebudu se svlíkat.
Vždyť jsem tu jen já. Šup, ruce nahoru.
Dám to do sušičky.
Dneska jsem tu sama. Nevadí?
- Jasně že ne. - Fajn.
Musíš mi všechno říct.
Běž nahoru a převlíkni se.
No to je úžasný!
Nic z toho už asi neoblíkneš.
Ne.
Přinesla jsem ti tátovy věci.
- Fajn. - No teda.
Tohle si svlíkni taky. Přihodím to do sušičky.
Adame, můžeš si to svlíknout?
Prosím tě.
No teda.
Co?
Byl jsi ještě kluk.
A teď už nejsi.
Ne.
Vypadáš úplně jinak, ale jsi to ty.
Měl jsi bejt chlupatej.
Jako tvůj táta.
Tak to se omlouvám.
Mně se chlupatý prsa líbí.
Aha.
Sakra, víš, koho mi připomínáš?
Koho?
Vypadáš jako můj táta.
Vážně?
Tak si ho pamatuju z dětství.
No není to úžasný?
Jako bych vás oba viděla úplně současně.
Tvý oblíbený jídlo. Snad ho pořád máš rád.
Dám konvici na sporák a pak mi všechno řekneš.
Výborný.
Fajn.
Táta nechtěl, abych se ptala, a snubák nevidím,
takže ženatej asi nejseš,
ale máš holku?
Vidím hnědovlásku. Ne moc hubenou.
Samozřejmě chytrou.
Tak co?
Co tak co?
Máš?
Ne, holku nemám.
To je škoda.
Nemám ji, protože holky mě nepřitahujou.
Teda ženy.
Jak to myslíš?
No...
jsem gay.
Jako homosexuál?
Jo, přesně tak.
- Vážně? - Jo.
A odkdy?
Už je to dlouho.
Jak dlouho?
No odjakživa.
Nevypadáš jako gay.
Nevím, co to znamená.
Víš moc dobře, co to znamená.
Teď jsi asi ráda, že neznáš sousedy.
No, trochu mě to překvapilo.
Nevím, co si o tom mám myslet.
Ty sis nemyslela, že by to bylo možný?
Jasně že ne.
Jakej rodič by si to myslel.
Takový neznám.
Já jsem s tím v pohodě.
Nejsou na tebe lidi hnusný?
Ne. Ne.
Teď už je to jiný.
Takže nejsou hnusný.
Nahlas to neříkají.
A všichni to vědí?
Říkáš to otevřeně?
Třeba v papírnictví na hlavní ulici?
To záleží na tý ulici.
Jo, všichni to vědí a jsou s tím v pohodě.
Ty se nechceš oženit a mít děti?
Děti můžu mít.
A muži se můžou brát. Ženy taky.
Mezi sebou?
- Jo. - A proč?
Jak jako „proč“?
Jakože se vlk nažere a koza zůstane celá?
Takže si chceš někoho vzít a mít děti?
Nevím. Dlouho to možný nebylo.
Nestálo to za námahu, chtít si někoho vzít a mít děti.
Je zima.
- Jsi v pohodě? - Jo.
Víš to jistě?
Nevěděla jsem, co se ti honí...
v tý tvý divný hlavičce.
Vždycky jsi utíkal. Vzpomínáš?
Jo.
Jednou jsi utekl až na nádraží,
ale ztratil jsi peníze a nekoupil sis lístek.
- Vzpomínáš? - Jo.
Bylo to pět liber od babičky.
Přesně tak.
Kam jsi chtěl dojet?
To netuším.
Asi do Londýna.
Do Londýna?
Proboha.
Ale jednou jsi došel na konec zahrady,
ale říznul ses do palce o starou láhev od mlíka
a zaraženě jsi přiběhl, tričko celý od krve,
a mlátils na okno a chtěl dovnitř.
No jo.
Tady to je.
Ještě pořád.
Říká se, že je to osamělej život.
Už se to neříká.
Takže osamělej nejsi?
Ale ne proto, že jsem gay.
Ne tak docela.
No a co ta příšerná nemoc?
Viděla jsem reklamy ve zprávách...
s těmi náhrobky. Mám se bát?
Proboha ne.
Teď už je všechno jiný.
Všechno je jiný.
Asi bych to ani nevěděla.
Oblečení už bude suchý.
Ty palačinky si vezmi s sebou. Já je jíst nebudu.
Stalo se něco?
Ne, v pohodě.
Trochu jsem se nachladil.
Hele, úplně hoříš.
Jo.
Prostě jsem...
Pořádně jsem zmoknul.
Jasně.
Tak si dej horkou vanu.
Babička říká, že horká vana vyřeší úplně všechno.
Já se nerad koupu.
Jdi do prdele. Kdo by nemiloval vanu?
Přede mnou se stydět nemusíš.
To se ti snadno řekne.
Mám zavřít oči?
- Jo, zavři oči. - Tak jo.
Je to lepší?
Jo.
Už týden na tebe myslím.
Že se v pátek večer budeme dívat na pitomosti v telce.
Jíst na tvý pohovce přivezený jídlo.
Sledovat starý díly Top of the Pops z doby před mým narozením.
A ještě na něco jsem myslel.
Že bych tě opíchal.
- Jo? - Jo.
Nebo ty mě. Je mi to fuk.
Chtěl bys?
Jo.
Když ne, tak v pohodě. Každýho píchání nebaví.
Dlouho mě nebavilo...
ze zjevnejch důvodů.
Ze zjevnejch důvodů?
Myslel jsem si, že kdybych s někým píchal, umřel bych.
Asi je pro tebe těžký si to představit.
Trochu jo.
Jo. Pojď.
Říkal jsi, že se s tátou moc nevídáš.
Nevídám.
A s mámou?
Taky ne.
Jak to?
Vědí, že jsi teplej?
Jasně že jo.
Jsou s tím v pohodě?
Jo.
Jsou v pohodě.
Ale jsou ze starý školy.
Možná míň v pohodě, než je obvyklý.
Ale tak nějak si zvykli.
Když teda o tom moc nemluvíš.
Dalo by se říct, že mě to...
odválo až na okraj.
Skoro na samej okraj.
Možná až za něj.
Co to znamená?
Já jsem na okraji celý rodiny.
Sestra a její děti
a můj starší bratr, kterej se právě oženil,
ti mají místo v samotným středu.
Ale to je v pohodě.
Proč je to v pohodě?
Protože...
já moc doma nejsem.
Jsi z toho smutnej?
Ne, myslím, že je to nevyhnutelný.
Proč?
Ve svý rodině jsem se vždycky cítil jako cizinec.
A coming out jenom nazve tu odlišnost, co tam byla vždycky.
Takže nakonec...
to není ničí vina.
Co se děje?
Je zvláštní, že...
všechno je teď lepší, protože jsou...
Ale není těžký vyvolat ten pocit, co jsi míval tehdy...
jako citlivej a zranitelnej kluk.
Mám ještě horečku?
Jenom trochu.
Zůstaneš přes noc?
Určitě se brzy vrátí.
Nic se neděje.
Jen jsem s ní chtěl mluvit.
Jo, já vím.
Tuhle měl děda nejradši.
Moc se mi to tehdy nelíbilo,
ale časem pak jo.
Mámu fakt naštveš,
když ten krám zničíš.
Pojď si sednout.
Takže ti to řekla.
Bál jsem se, že už nepřijdeš.
Ale znáš mámu.
Snad z ní nejsi zklamanej.
Ne, nejsem.
Jen si něco musí srovnat v hlavě.
Všechny ty příběhy, co si vybájila.
Brzy jí dojde, že vlastně o ni nejde.
No a co ty?
Co já?
Co na to říkáš?
No, žádnej šok to pro mě nebyl.
Věděl jsem, že jsi trochu přihřátej.
Neuměls hodit míčem, a tolikrát jsem tě to učil.
- Proboha. - Bylo to naprd.
Nedokázals to.
To znělo jako strašný klišé.
- Umíš hodit balón? - Ne.
No, tak vidíš.
Chtěls, abych to věděl?
Nevím.
Slýchal jsem, jak po škole pláčeš v pokoji.
Kluci tě šikanovali?
Nejen kluci.
Co ti dělali?
Říkali, že jsem holka,
ignorovali mě, nechtěli si se mnou hrát, strkali mi hlavu do záchodu,
házeli mi do obličeje připínáčky.
Ježíšikriste.
No jo, to víš...
děti jsou malý zmrdi.
Proč jsi nepřišel, když jsem brečel?
Proč jsi neřekl, co se děje ve škole?
Já se ptal první.
Odpověz upřímně.
Nechtěl jsem tě vnímat...
jako kluka, kterýho šikanujou.
A věděl jsem, že jako tvůj spolužák...
bych tě šikanoval taky.
Jo, to jsem si asi vždycky myslel.
Proto jsem ti neříkal, co se ve škole děje.
No jo.
Když mi to řekla,
připomnělo mi to všechny ty naše vtipy.
Parodovali jsme tvýho angličtináře
a jeho vykroucený gesta.
Pořád jsi říkal, ať si nedávám...
nohu přes nohu jako ženská.
Vážně?
Jo.
Ještě pořád na to myslím, když to udělám.
Mám i dobrý vzpomínky.
To sakra doufám.
Fakt doufám, že máš.
Vzpomínám, jak jsi rád zdobil stromeček.
Byl jsi do toho úplně zažranej.
Vždycky jsi mi dovolil,
- abych dal na špičku tu vílu. - No jo, vílu.
Mrzí mě, že jsem nepřišel, když jsi plakal.
To je dobrý.
To vůbec není dobrý.
Tati, já to chápu.
Je to tak dávno. Přestaň.
Můžu tě obejmout?
Jo, prosím.
Všechno je v pořádku.
Všechno je dobrý.
Po tomhle...
chci jít ven.
S tebou.
My dva spolu.
Do světa.
Co chceš pít?
Pivo.
Díky.
Pardon.
Omlouvám se.
Pardon.
Tenhle pocit mi sakra chyběl.
Neslyším tě.
Tančíš?
Když jsem dost napitej.
Tak pijeme.
Jdeme.
Jo.
Kdes to sebral?
Ve svý peněžence.
Bylo to tam kurva fakt dlouho.
Asi je to ketamin.
Fakt?
Už jsi ho zkusil?
Ne.
Postaráš se o mě?
Budu se snažit.
Ty se o mě postaráš.
Může se stát cokoli. Další půlhodinu...
uslyšíte fakt fajn písničky.
Máme tu druhou nejlepší novinku týdne.
Na čtvrtém místě jsou The Pet Shop Boys a „You Were Always on My Mind“.
- Ahoj. - Adame?
Co se stalo?
Ty celej hoříš.
Celej hoří.
Cože?
Na, tady máš.
Tak pojď.
Dávej to k sobě blíž.
Pořád jsem tě v hlavě měl
Možná jsem tě neobjal
Ve všech těch chvílích samoty
Aniž bych ti vědět dal,
jak jsem rád, že jsi to ty
Měla jsi pocit, že jsem tě jako druhou chtěl?
Promiň mi tu chvíli slepoty
Já tě pořád v hlavě měl
Pořád jsem tě v hlavě měl
Tak mi řekni,
že cit tvůj ke mně nikdy nezemřel
Dej mi ještě šanci,
abych tě uspokojit směl
Uspokojit směl
Běžte k sobě.
Připravený? Už to mačkám.
Už to jede.
Šťastný a veselý.
- Teď! - Šťastný a veselý.
- Teď...
Je to skutečnost?
Připadá ti to tak?
Jo.
Tak to tak bude.
Jenže jak dlouho?
To nedokážu říct.
Asi to není na nás, kdy to skončí.
Nikam neodcházíte, že ne?
Kam asi?
K Walshům.
K Walshům?
Jo k Walshům.
Ne, počkej.
Slib mi, že teď neodejdete.
Slibuju.
Budeme prostě spát vedle.
Slibuju.
Ano?
A teď spi.
To ne.
Co se děje, broučku?
Nemůžu spát.
Chceš spát s námi?
- Můžu? - Jistě že můžeš.
Pořád to tu stejně voní.
Každou noc ses sem vplížil, že nemůžeš spát.
Pořád ses něčeho bál.
Vrahů, co sem vniknou, vztekliny
nebo jaderný války.
Může člověk ještě dostat vzteklinu?
Ne.
Fakt jsem chtěla, abys už dospěl a já se vyspala.
To je mi líto.
Čeho je ti líto?
Mně je to líto.
Měla jsem si užívat, že z tebe šílím.
Kam jsi šel?
Myslím potom.
Bydlel jsem u babičky.
Odvezla mě do Dublinu.
To jsem si myslela.
Proč jsi nebydlel u jeho příbuzných? U babičky May?
Řekli mi, že ji to úplně zdrtilo.
Co?
No, přišla o syna.
A má matka byla v pohodě, že přišla o jedinou dceru?
Ne, to ne.
Nebyla v pohodě.
Nějak nemůžu strávit, že ona se o tebe starala, a já ne.
Žije ještě někdo z nich?
Ne.
To jsem tušila.
A jak jsi tam s mámou vycházel?
Podařilo se ti ve škole líp zapadnout?
Postaral jsem se o to.
Je strašný, že jsme tu nebyli, když jsi nás potřeboval nejvíc.
Ještě horší je to, že jsem tu nebyla ani předtím.
Ne, to není pravda.
No, nebyla jsem zrovna Matka roku.
Ale představuju si, že bych se časem zlepšila.
Kdybych ten čas dostala.
Když jsem byl puberťák,
ale i potom, když mi bylo už přes dvacet,
všechno jsem si to podrobně plánoval.
Jak to myslíš?
To, co jsme mohli společně dělat.
Do nejmenšího detailu. Výlety do Whitgift Centre...
narozeniny...
výlety do Londýna...
Planetárium, London Dungeon.
Tam jsem vždycky chtěla.
Já vím.
Taky společný prázdinový cesty.
Byli jsme v Disneylandu?
Jo.
Když mi bylo 14,
pořád pršelo.
A oni zavřeli Vesmírnou horu.
A každej den jsme se hádali.
Proč jsme se hádali?
Protože se s rodiči hádali všichni.
Hádali se, hašteřili
a předstírali, že si vzájemně ničí život.
Udobřili jsme se?
Nemuseli jsme.
Byli jsme spolu...
nezáleželo na tom.
Jsi v pohodě?
Ne.
Všechno je dobrý, chlapče.
Všechno je v pořádku.
Co tu děláš? Ty tu nemáš co dělat.
Mami!
Už je to dobrý.
- Co je za den? - Neděle.
Proč je...
Jak to... jak to že je pořád neděle?
V klubu jsi pořád křičel a volal rodiče.
A já jsem...
nevěděl co dělat,
tak jsem tě odvedl sem, lehl si k tobě a pak jsi usnul.
Vypadals úplně vyděšeně.
Já jsem vyděšenej.
Pojď ke mně.
Už je to dobrý.
Jsem u tebe. Už je to dobrý.
Už je to dobrý.
Ten večer, co odjeli, jsem spal v jejich posteli.
Měl jsem jet s nimi.
Na vánoční večírek u Walshů.
Kolem půlnoci...
k nám přišel policajt a policajtka.
Ten policajt měl krásný, laskavý oči...
a takový hustý černý strniště.
Jako by mu ho tam někdo nakreslil.
Byla námraza, auto dostalo smyk.
A oba pili...
Táta byl hned mrtvej, ale mámu odvezli...
ke Svatý Marii do Croydonu. Umřela až za pár dní.
Viděl jsi ji ještě?
Jako abych se rozloučil?
Jo.
Ne.
Babička si myslela, že by to bylo děsivý.
Máma proletěla čelním sklem a přišla o oko...
takže byla úplně na maděru.
Proboha.
No jo.
To oko jsem pak hledal.
Nevím proč.
Nechtěl jsem, aby ho našel někdo jinej.
Myslel jsem, že bude u silnice.
Že na mě bude zírat. „Ahoj.“
Ale našel jsem kousíček...
toho předního skla.
Vidím ho potřísněný krví, ale možná to není pravda.
Sestra nám řekla, že máma se před smrtí probudila.
Muselo ji to strašně mást. Skoro neviděla,
táta tam nebyl a já taky ne.
Ani si nedokážu představit, jak ti bylo.
Jak osaměj sis asi připadal.
Jo, ale osamělej jsem si připadal vždycky.
I předtím.
Byl to novej pocit.
Něco jako...
hrůza z toho...
že už vždycky budu jenom sám.
A pak když jsem byl starší, ten pocit...
se ještě upevnil.
Jako bych tu pořád měl nějakej uzel.
A když jsem o ně přišel,
zamotalo se to se vším ostatním.
Že jsem gay
a že mám prostě pocit,
že na budoucnosti nesejde.
Je to srozumitelný?
Jo.
Vím, jak je snadný na sebe začít kašlat.
Jo.
Adame.
Půjdeš se mnou?
Kam?
Všechno ti ukážu.
Čí je to dům?
Mých rodičů.
Jasně.
A kdo tam bydlí teď?
V klidu.
Neboj se.
Haló?
Adame.
Haló?
- Kde jsou? - Kdo?
Haló?
No tak kdo?
Moji rodiče.
To je náš dům. Naše kuchyně.
Naše tapeta. Náš stůl.
V pátek jsme jedli rybu a hranolky.
Máma předstírala, že jsme pořád katolíci.
Chci domů. Odvezu tě domů.
- Tohle je můj domov. - Ne, býval.
- Mami? - Už není, Adame.
- Tati? - Adame, odvezu tě domů.
- Podívej se na mě. - Ty běž domů.
Ty běž domů. Já nepůjdu.
Kde jsou?
Mami?
- Adame. - Tati?
Vidíš je?
Pusťte mě dovnitř.
Prosím.
Pusťte mě dovnitř.
- Já myslím... - Jo, musí s tím přestat.
Musí žít vlastní život. Nemůže sem pořád chodit.
Bráníme mu, aby žil vlastním životem.
Vždyť mu pomáháme.
- Nepomáháme. - Ještě je brzo.
Ne, není to normální.
Proč jste nám neotevřeli?
Kde je Harry? Je tady?
Ne.
Ale viděli jsme ho.
Chtěl jsem vás s ním seznámit.
Já vím, ale takhle to nefunguje.
Ale je to fešák.
Je to tvůj...
nejlepší přítel?
Myslíš, jestli je to můj kluk?
Klidně to můžeš říct.
Dobře. Je to tvůj kluk?
Vlastně nevím.
Miluješ ho?
Co je na tom divnýho?
Nevím. Ještě nikdy jsem se nezamiloval.
Ne doopravdy.
Takže tohle...
Nevím, jestli je to ono.
Broučku.
No...
vypadá to, že jemu na tobě hodně záleží,
podle mýho neskromnýho názoru.
Myslíš, že bys ho chtěl milovat?
Jo?
- Chlapče, myslím, že musíme... - Ne.
Neříkej to.
- Prosím, neříkej to. - Fakt musíme.
Musíme.
Já i máma...
si myslíme, že bys nás měl přestat navštěvovat.
Dobře.
Vím, že bys sem chodil pořád.
Vidíme, co to s tebou dělá.
Nic to se mnou nedělá.
Ale ano.
Neposouváš se nikam dál.
No tak budu chodit míň.
Třeba jednou za rok.
Na Vánoce.
Ale no tak.
Musels vědět, že to nebude navěky.
Nechci, aby to bylo navěky.
Jenom...
Netrvalo to dost dlouho.
Vůbec to nestačilo.
Já vím, ale to nikdy ani nemůže.
Poslouchej.
Mám nápad.
Co takhle...
Co takhle zajít na místo, který máš na celým světě nejradši?
Určitě je pořád ještě otevřený.
Nejradši hned po Disneylandu.
A je to tam sakra levnější.
Co ty na to?
Můžeme poprosit o „rodinnou porci“?
To je spousta jídla.
To je v pořádku.
Zas takovej hlad nemám.
- Já taky ne. - No jo.
Na něco se tě zeptám.
- Proboha, neptej se. - Ale jo.
- Bylo to rychlý? - Sakra, říkám, neptej se.
Ty to chceš vědět.
Co když to bylo pomalý a bolestivý?
- Co na tom záleží? - Záleží na tom.
Bylo to rychlý.
- Opravdu? - Jo.
Pro nás pro oba?
Moc jistě to neříkáš. Hlavně teď nelži.
Bylo to rychlý.
Hodně rychlý.
Tak fajn.
Jo.
Je to úleva, co? Aspoň trochu.
Pořád jsem na to musela myslet.
Co si teď asi říct?
Nemám v zásobě žádný velký moudro.
Adam už je starší, tak by se o nějaký moudro měl podělit on.
Možná bude lepší mlčet.
Možná.
I když musím říct, že seznámení s tebou nás naplnilo pýchou.
Není nic, na co bych byl pyšnej.
- Jen jsem se to snažil zvládnout. - Ale zvládls to.
Zažil jsi drsný časy,
ale pořád jsi tady.
A proto jsme pyšný.
Jo.
Tati?
Zůstaňte...
Zůstaňte tu ještě chvilku.
To nejde, chlapče.
Miluju tě.
Miluješ mě?
Někdy jsem to nevěděl jistě.
Přes všechny problémy jsem ráda, že jsme na konci byli spolu.
Já taky.
No...
vím, že jsem to nikdy neuměl říct.
Nešlo mi to z pusy.
Ale mám tě strašně moc rád.
A asi ještě víc teď, když už tě znám.
Je důležitý, abys mi věřil.
Já ti věřím.
A taky tě mám moc rád.
Tati.
Tati...
Tati, slyšels to vůbec?
Adame, jsi tam?
Nevidím tě. Proč tě nevidím?
Jsem tady, mami.
Tady jsi.
Dotýkám se tě.
Máš pěknou a teplou kůži.
Teď mě poslouchej.
Slib mi,
že to s tím Harrym zkusíš.
Jo.
Líbil by se mi. Vím to.
Ale potřebuje, aby se o něj někdo postaral.
Má strašně smutnej obličej.
- Slyšíš mě? - Jo.
Jo, slyším tě.
To je dobře.
Doufám, že spolu budete každej trochu šťastnější.
Takovej hodnej a jemnej kluk.
- Nechte si chutnat. - Díky.
Harry?
Co tu děláš?
Přišel jsem za tebou.
Proč jsi tady?
Rozloučil jsem se s nimi a přišel za tebou.
- To je v pohodě. - Ale není.
Tehdy tu noc jsem měl takovej strach, že jsem nemohl být sám.
Já vím.
Promiň.
Moc jsem se bál...
pustit tě dovnitř.
Ale teď jsem tam uvnitř.
- Půjdeme nahoru. - Ne, ne, ne.
Musíš mi to říct.
V nose cítím ten zápach.
Tu chuť mám v krku.
Jak to že mě nikdo nenašel?
Kde byla moje máma a můj táta?
- Já tě našel... - Já vím,
ale nechci, abys mě tam uvnitř takhle viděl.
Ale ty tam nejsi. Nejsi tam.
Nejsi tam.
Jsi tady.
Se mnou.
Pojď se mnou nahoru.
Já ji viděl.
Tvoji mámu.
V tom domě. A tátu taky.
Oni tě taky viděli.
Vážně?
Táta říká, že jsi fešák.
Měli by tě moc rádi.
Oba.
To je dobře.
Řekl jsi jim, cos jim chtěl říct?
Nevím, ale byl jsem s nimi.
To je dobře, že jste byli spolu.
Jo.
Já mám strach.
Já vím.
Ale jsem tu s tebou.
Tak ať se to celý zase nezamotá.
Tak jo, jdeme na to.
Dobře.
Je tu takový ticho.
To ticho tady jsem vždycky nesnášel.
Pustíš tam nějakou desku?
- Co bys rád slyšel? - Něco vyber.
„Před Drápkem zlým tě ochráním...
„Upíry ti odeženu od dveří.“
NA MOTIVY ROMÁNU TAJČIHO JAMADY „CIZINCI“
Překlad: Petr Fantys