Iblant møtes fire gamle venner, alle usedvanlige skuespillere, -
- for å sladre, mimre og le. Nå har de sluppet kameraene inn.
- Hei, Joan. - Hei, skatt.
- Vil du at jeg skal sitte her? - Ja.
- La meg for Guds skyld være i fred! - Kan du gå lite grann til venstre?
Jeg heter Mark. Hyggelig å møte deg.
- Vi holder på å slå rot her. - Og så tar vi noen som...
Vi ser så underlige ut.
Det er en fryktelig vinkel, Mark. Det er ikke realt overfor gamle damer.
Hvorfor gjør du det?
Han må begynne et sted. Er dette din første dag?
- Har du ikke gjort dette før? - Vi gir ham en sjanse.
Se hvordan Jude gjør det. Så vakkert.
Du er ikke min venn, Mark. Jeg vil aldri snakke med deg mer.
- Ikke vær gretten. - Hun er ikke gretten, hun er en stjerne.
Er vi klare til å begynne?
Hvis noen vil legge seg nedpå, damer...
- Jeg er her, skatt. - Hvor langt unna?
Ikke langt unna. Rett rundt hjørnet.
Jeg vil gjerne begynne med da dere så hverandre for første gang.
- Kan vi begynne med deg, Judi? - Herregud!
Er det noen her som har hukommelse? Herregud...
- Jeg tror jeg møtte deg, Mags, i 1958. - Det stemmer nok.
Vi spilte i "The Double-Dealer", og vi reiste til Edinburgh.
- Miles Malleson forfulgte oss. - Spilte vi det i Edinburgh?
Ja. Under festivalen. Husker du ikke det? Vi måtte gjemme oss.
Vi gjemte oss mellom forestillingene, pga. Miles Malleson.
- Var vi gode? - Det syns jeg ikke.
Mags, jeg husker du sa at du ble oppdaget og gjenoppdaget.
Ja, jeg er enig.
Joan, så du "Share My Lettuce"?
Ja. Du hører ikke etter. Jeg sa det jo nettopp.
Jeg var litt deprimert, og noen venner sa at de skulle ta meg med -
- til et sted som ville muntre meg opp. Kenneth Williams. Han er veldig morsom.
Og han har ei ny jente... Det var jenta.
Har Kenneth hatt stor innflytelse på deg?
Enorm innflytelse. Jeg stjeler fra ham hele tida.
- Har du noen eksempler? - I "Black Comedy" er jeg helt Kenneth.
Han ville blitt rasende. Den fæle Mrs. Punnett -
- som plystrer sånn... Det er helt Ken.
Fortell litt om Eileen som liten.
En sigøyner sa til mor at jeg skulle bli danser, så jeg fikk dansetimer.
Jeg skrek og ville bare hjem fra jeg var tre år.
Da jeg var fem år, måtte jeg bare fortsette der.
Den danseskolen het K.Y. School.
Det sto på alle klærne. "K.Y."!
Broren min spilte trommer, og på trommene sto det K.Y.
Vi forsto aldri hvorfor folk lo forsiktig eller så en annen vei.
Jeg danset på arbeiderklubber to-tre ganger i uka.
Helt til de på skolen min sa at jeg sovnet i timene.
Fordi du var lenge oppe og danset?
Det var i grunnen pedofili-land, med små jenter.
- Ville du ikke danse lenger? - Jeg spilte teater da jeg var ti.
Fra da av sa jeg til moren min at jeg ikke ville danse. Jeg ville det andre.
Vi trodde alle at vi skulle bli teaterskuespillere.
- Begynte dere også med lys og sminke? - Ja. Nyanse nr. 5 og 9.
Jeg brukte "mørk egypter"en gang. I "Peter Pan".
Det var mennenes sminke.
Men jenter la til nyanse 3 eller 2,5.
Og en rød flekk i øyekroken. En stor, rød flekk.
- "Crimson Lake"hvis man var litt eldre. - Linjer med "Crimson Lake".
Folk som gikk ut fra teaterskolene for lenge siden, -
- ville til Bristol Old Vic eller Oxford, til steder med repertoarteater.
Når man jobbet ved teateret og bodde på hybel, -
- og husvertinnen ikke var grei, spikret man fast en røykesild under bordet.
Det er sant. Tim West kom en kveld hjem til mørkt hus, -
- så han låste seg inn bakveien, inn på kjøkkenet.
Og husvertinnen hadde samleie med en mann, på kjøkkenbordet.
Hun lå rett ut. Og da han åpnet døra og hun så ham, sa hun:
"Å, Mr. West, du må jo tro jeg er litt av en flørt."
På bordet? Uvitende om at en røykesild var festet til det.
Så ekkelt.
Jeg dro rett fra The Vic for å spille i "Kirsebærhagen".
Sammen med Michel Saint-Denis.
- Og Peggy og sir John. - Hvem var regissør?
- Det var Michel Saint-Denis. - Og han var ubehagelig.
Når vi kom til slutten av første akt, hadde han alltid kommentarer.
- Og til meg gjorde han... - Fryktelig.
Peggy sa til meg en gang: "Tenk at jeg nesten giftet meg med den mannen."
Og så sa hun: "La ham aldri se deg gråte."
En gang da første akt var ferdig, gikk han rundt med kommentarer.
Og sir John sa: "Hadde du gjort det for meg, ville jeg blitt henrykt."
Det forandret absolutt alt for meg.
Det forandret livet mitt fullstendig, med tanke på frykt for regissører.
Jo reddere en blir når noen holder på sånn, desto mindre får en gjort.
- God natt, onkel. - Velsigne deg, lille Anya.
Jeg gikk på Old Vic Theatre School, drevet av Judis venn Michel Saint-Denis.
Og George Devine. Det var George som ba meg bli med i kompaniet.
Det het The English Stage Company, men ble kjent som Royal Court.
Michel Saint-Denis ble fortalt at de hadde bedt meg bli med i kompaniet.
Og Michel skal ha sagt: "Hun kan ikke spille dronning."
Og George sa: "Det siste vi trenger i et kompani for samtidsdramatikk -
- er jenter som er født til å spille dronning."
Stopp der.
- Jeg trodde vi skulle synge. - Det er veldig vått.
Skal vi sitte under bordet?
Timothy er under bordet. Vær forsiktig med hva du sier.
Timothy er under bordet. Se en annen vei.
Du kan kile og klemme, men ikke gå for langt.
Timothy er under bordet, og han sladrer til mamma.
Hvorfor husker jeg den? Den er fra en musikal. "Hark Hark The Fart".
Musikalen het "Listen To The Wind". Det er en forferdelig tittel.
Ronnie kalte den "Hark Hark The Fart".
Hvorfor begynte vi å snakke om det?
- Kleopatra. Maggie, fortell litt om... - Jeg vil ikke snakke om Kleopatra.
- Judi kan begynne. - Du. Hvorfor ikke?
Ingen har... Jeg er utenfor fare her.
- Bare sett i gang. - Hva mener du med "utenfor fare"?
Jeg takket nei til rollen fire ganger fordi jeg mente jeg ikke var pen nok.
Hva skal vi si om det? Hva er det meningen at vi skal si?
- "Så dumt av deg, Eileen"? - Ikke pen nok. Det er dumt å si.
Jeg torde ikke. Så var det sagt.
Jeg torde heller ikke. Derfor gjorde jeg det i Canada.
Du gjorde det, i hvert fall.
Jeg torde heller ikke. Jonathan Miller spurte meg.
Jeg sa at jeg ikke kunne spille rollen på The National.
For jeg mente at jeg ikke ville være førstevalget.
Halvparten ville sagt at jeg ikke skal spille henne. Kleopatra er jo vakker.
Det er det første hindret.
Du sa noe fabelaktig, Judi, da du ble bedt om å spille Kleopatra.
"Vil du virkelig..." Du kan fortelle.
Hva da? Jeg husker bare at folk lo åpenlyst.
Da jeg skulle spille Kleopatra, lå folk åpenlyst.
Men du sa vel til Peter Hall...
- Vil du at jeg skal si det? - Ja, det vil jeg.
"Er du sikker på at en dverg i klimakteriet bør spille rollen?"
- Det er sant. - Det var jo det hun var.
Det var slik jeg spilte henne.
- Hvor er han? - Halvparten er redd for å komme.
- Kom her. - Herodes våger ikke å se på deg...
- ... hvis du ikke er fornøyd. - Jeg vil ha hans hode på et fat.
Men når Antonius er borte, hvem gir jeg ordren til?
Man antar, når man snakker om kritikere, at vi tror vi er så gode.
At vi er best. Og at vi gjerne tar rollene.
Men de skjønner ikke at vi skjelver innvendig. Eller hva?
Det er sant. For to av oss torde ikke spille rollen.
Maggie spilte den i utlandet. Og Judi spilte den, skjelvende.
Anthony Hopkins pleide å si...
"Jeg legger meg nedpå litt mens du spiller femte akt."
- Det sa han. - Det er mye hvile å få før femte akt.
- Det er mye hvile å få der. - Lenge nok til å miste tråden.
Når man var ved Monument i lang tid...
Miranda Foster og Helen Fitzgerald pleide å si:
"Hva vil du ha å spise nå?"
Jeg sa at jeg vil ha champagne og hummersalat.
Og den aller siste kvelden vi spilte, -
- var vi på Monument, og de spurte hva jeg ville ha.
"Hummersalat og champagne." Og der sto det.
Der var det. Og vi spiste.
Det er vanskelig å si "gå på Monument", for det låter som en undergrunnsstasjon.
Jeg var ikke god til det. "Til Monument"... Beklager.
Jeg vil helst ikke si det.
Var det ikke Mags Tyzack -
- som ikke helt fikk seg til å si: "Jeg er for Argos."
Hva var det hun drev med? Hun holdt på med...
Man kan ikke si det. Det er tåpelig.
Jeg har aldri vært borti en Antonius som ikke klager.
For det går opp for dem at det er Kleopatras kveld.
Snarere enn Antonius'. Kleopatra er en bedre rolle enn Antonius.
Og menn forstår aldri det før de er midt oppi det.
Alan Bates fortalte meg det. Han sa: "Halvveis..."
- Fordi han ville spille Kleopatra. - Det er noe i det.
Snakk mer om frykt.
På vei til teateret tenker jeg alltid:
Vil du bli overkjørt nå, i en svær bilulykke?
Og jeg lander alltid så vidt på nei.
Jeg vet om anledninger da det kunne blitt ja.
Jeg spilte Cecily i "Hvem er Ernest?" Jeg hadde en lite tale -
- som lød: "Det er vondt å skilles fra folk en har kjent i kort tid."
"Gamle venners fravær takler man med sinnsro."
"Men et øyeblikks atskillelse fra en man har kjent kort, er nesten uutholdelig."
Og jeg husket det ikke.
På premieren fikk jeg det så vidt fram, og Alec McGowen gjorde sånn...
Jeg sa til ham at det hjalp ikke. Han sa at en flue fløy forbi.
Det var så slemt.
- Hvorfor husker jeg det nå? - Du brukte lang tid på å lære det.
Alt jeg husker, er sånne ting.
Kan dere snakke om naturalisme? Var folk større i faktene før?
Jeg mente jeg hadde spilt "The Duchess of Malfi"på naturalistisk vis på tv.
Og så for noen år siden spilte de stykket på et teater ved The Globe.
En i ensemblet kom bort til meg og sa:
"Vi har sett din gamle tv-versjon av Malfi..."
"Det fungerte nok på din tid, men vi skal gjøre det naturlig."
Hvorfor skal bare jeg, av alle kongelige i verden, -
- sperres inne som en hellig relikvie?
- Jeg har ungdom, og litt skjønnhet. - Og noen jomfruer som er hekser.
Det er en annen form for naturalisme hver gang.
Hver generasjon tror de har funnet den naturlige måten å gjøre ting på.
"Du vil ikke finne min datter etter de fleste stemødres baktaling."
"Jeg har gjort deg vondt. Du er min fange, men..."
"Du er min fange, men vokteren skal gi deg nøklene som setter deg fri."
Du klarte det. Det var perfekt. Det var helt perfekt.
- Det skal aldri gjenta seg. - Jo, det vil det.
Det var alltid svært vanskelig for meg å høre Shakespeare -
- bli spilt naturlig... på naturlig vis.
Med pauser overalt hvor de ønsker, og...
Fordi de mener at det gir et inntrykk av at de kommer på ting der og da.
Shakespeare er poesi. Og det har en rytme.
Man kan bruke poesien og være naturalistisk.
Og det virker... Hvis ting er forandret og brutt opp, -
- så taper det voldsomt mye på det.
Nettopp.
Barmhjertighet er ikke tvungen.
Den faller som mildt regn på stedene under.
Den er dobbelt velsignet. Den velsigner han som gir og han som får.
Det er som om man trekker det ned til sitt nivå, -
- i stedet for at man strekker seg mot noe som er litt mer...
Det ville vært ganske underlig om alle gjorde det slik de gjorde det før...
Før Laurence, mener jeg. Det ville sett litt merkelig ut.
- Man må følge med i tiden. - Det ville virket litt hult.
Ja, det låter iblant sånn nå.
- Men det fins en middelvei. - Det gjør det.
Hvorfor er du her, fra det fjerne India?
Men den amasonen, din tragiske elskerinne og krigerkjærlighet, -
- skal gifte seg med Thesevs, og du skal bringe glede til deres ekteseng.
Det ble kunngjort at Larry skulle bli regissør ved The National Theatre.
- At det var godkjent. - Jeg var der nesten hver uke.
Det var spennende for andre skuespillere, og for dem i kompaniet.
Ja. Og Maggie, du begynte der -
- trass i din redsel for kritikere.
Jeg tror jeg var mer redd Laurence enn kritikerne.
Jeg var mer redd mannen din enn kritikerne.
Det må jeg tilstå.
- Alle var det. - Jeg tror ikke dere viste det.
Vi var skrekkslagne.
- Hva heter De? - Jack Wilful, til tjeneste!
Wilful fra Kent eller Staffordshire?
Begge, sir. Begge. Jeg er i slekt med alle Wilful-er i Europa.
- Bor De her i landet, sir? - Jeg bor der jeg står. Uten hus.
- Hva er De, sir? - En libertiner.
- I hæren, antar jeg? - Nei, men jeg skal straks verve meg.
- Han skremte meg ikke hele tida. - Du skremte ham.
Jeg tror jeg skremte vettet av ham iblant.
- En lystig krig, kan man si. - Jeg husker du fortalte meg -
- at han sa du var for treg og at du kjedet ham av scenen.
- Ingen penger og ingen bagasje. - Ingen verdens ting.
Og jeg gir blaffen. Jeg er her, og jeg gir blaffen.
- Jeg liker deg på grunn av det. - Bare på grunn av det?
Nei. Ikke bare på grunn av det.
Den neste kvelden var du så rask at han ble forvirret.
Ja, han ante ikke om det var onsdag eller jul.
Han kunne hoppet rett til Rikard 3. Han mistet fatningen helt.
Sa han ikke at vokalene dine ikke var riktige? Og hva sa du til ham da?
Jeg tok på ham øyevippene.
Han sa at vokalene mine fortsatt var tvilsomme.
Du trekker deg unna. La meg knytte stramt. Innen en time...
Jeg gikk inn for å hjelpe ham med øyevippene.
Og jeg sa: "How now brown cow."
Og det eneste han sa, var at det var bedre.
Han ble sint på meg fordi jeg ikke ville spille "The Skin of Our Teeth".
- Ja. - "Ut, djevel."
Men han slo til meg. Det gjorde han.
Gal! Ut, djevel!
Han slo meg.
"Ut, djevel." Og jeg fikk blåmerker i ansiktet.
Jeg sa at det var eneste gang jeg så stjerner på The National Theatre.
- Det var tider. - De skrudde opp lyset når han kom på.
Hvis man gjorde slik, kom man inn i rampelyset.
Men man måtte...
Man måtte få hodet inn i lyset.
Kjære Frank Finley... Han gikk av scenen en gang og løp til en krok.
Og han begynte å rive i øynene sine.
Jeg lurte på hva som foregikk.
Han hadde på... Han hadde aldri brukt kontaktlinser før. Han sa:
"Jeg har nettopp sett sir Laurence, og jeg vil aldri se ham igjen."
Han fikk dem ikke ut. Kan dere tenke dere det?
Han så ikke en hånd for seg.
Stakkars mann.
Jeg tror vi er ferdige.
Tunnelen.
Vi kjøpte huset fordi det lå halvveis mellom Brighton og Chichester -
- da Larry drev Chichester Theatre.
Det tok tid å komme seg ut av Brighton om sommeren, pga. alle sommergjestene.
Og vi trengte litt landsens luft og plass.
Da vi kjøpte stedet, fantes bare det sentrale, lille huset.
Det var fortsatt noen elisabetanske steiner i veggene.
Og huset var omgitt av nesler.
Det var nesler overalt. Og på jordene.
Enkelte nådde opp til skulderhøyde.
Jeg likte måten du leste det som er brodert på puta på.
Vi ser nok helt naturlige ut.
Kjære vene.
Har vi noensinne sittet sånn som dette?
Selv ikke i et skuespill. Dette er morsomt.
- Det er en rekvisitt. - Det går bra.
- Den er nok fra "The Three Sisters". - Det er den.
- Fra "The Three Sisters"? - Ja.
Det ser ut som de kjeder seg der borte.
Er første dag på filmsettet fortsatt skremmende?
Alle dager er skremmende. Det er sant.
- Det er helt... - Hvordan tror folk at det er annerledes?
Det er bare...
Det er skremmende, og sånn er det hver dag når man filmer.
Stille. Da filmer vi. Vær så god!
Spesielt om en ikke har filmet før.
Film er skremmende, for det er så mange mennesker som er involvert.
Men det er det at... alle venter mens de holder pusten.
Vær så god!
Så fryktelig. Og hvem er det som har gjort det?
Det kan jeg ikke si. Da røper jeg handlingen.
Ingen av oss skal se filmen.
Og sier man det feil, er det...
Man ser på hverandre og himler med øynene.
- Man puster tungt. - "Skal vi virkelig gjøre det om igjen"?
- Jeg fikk ikke lov til å gå på kino. - Jeg ble klaustrofobisk.
Og den fryktelig lukten, og dype tepper.
Jeg så "Hamlet" på skolen.
Ja. Og "Henrik 5."
- Vi fikk lov til det. - Vi ble tvunget.
Vi kjempet for landet.
Jeg hadde en grandtante. Sarah. Jeg møtte henne bare én gang.
Hun var som en bitte liten fugl. Og en gang sa hun:
"Jeg går ikke på kino lenger, for setene er for smale."
Hun ante ikke at man skulle felle ned setet.
Jeg tror ikke på deg, Judi.
Vi gjorde det da vi var barn. Vi satt opphøyd.
Naboene våre tok meg med for å se...
Og dette er skremmende. "The Jazz Singer."
- Al Jolson? - Det var ikke Al Jolson. Men nær.
Nei, det var Larry...
Ikke Olivier. Larry Parks.
Det var så langt og kjedelig at jeg ikke koste meg.
Da jeg kom hjem, var faren min veldig sint.
- Var det ikke passende? - Det var en søndag, og...
Da hadde man ikke lov til å gjøre noe sånt.
Så jeg fikk litt avsmak. Men etter det var Hamlet det første jeg så.
Og det var like skummelt. Like skummelt.
Jeg hadde aldri sett faren min så sint som han var den dagen.
Hva syntes foreldrene dine om at du begynte i denne jobben?
Hva tenkte de om denne jobben? Jeg tror de var litt forvirret.
- Spilte du teater på skolen? - Det første skrittet kom -
- da jeg fortsatt gikk på skolen.
Når man var ferdig med eksamen, var det to uker uten undervisning.
Jeg dro til Oxford Playhouse.
I "The Letter", tror jeg det var, spilte jeg en kinesisk gutt.
En kinesisk gutt. I en opiumsbule.
- Selvsagt gjorde du det. - Ja.
I begynnelsen av "The Letter" spilte jeg "den malayiske kvinnen".
Og du var kinesisk...
Kan du se for deg sminken min?
Man vet hvor pengene befinner seg. De er hos arbeiderne.
Da gir vi dem det de vil ha. Vil de ha enstavelsesord, får de det.
Alt er godt nok for dem, for de krever ikke noe.
Reklameverdenen fornærmer oss, og vi gir blaffen!
Det er vår feil. Vi ønsket å bli tredjeklasses, og det er vi blitt.
"Roots." Beatie Bryant. Det er en hovedrolle -
- som det knapt fins maken til.
Beatie er selve midtpunktet i historien.
I stedet for at hun sto på sidelinjen, som dekorasjon. Som birolle.
Kvinnen var midtpunktet.
Det var en følelse av oppstemthet. Opprømthet.
Når man vet at man er den som bestemmer.
Tenk at du har for mye ære til å begjære det.
Kan vi ikke holde ære utenfor?
Vi står ikke i første rekke blant verdens skjønnheter.
Det var moren min som sendte meg til The Old Vic Theatre School.
Hun sa: "Nå er du på vei ut dit."
"Du er ikke noe oljemaleri, jenta mi."
"Men du har gnisten. Du har vakre, uttrykksfulle øyne."
"Og takk og lov at du har mine bein og ikke din fars."
Madame, jeg ser deg.
Det var heldig for meg at moren din sa det til deg.
Det var en lærer som oppmuntret meg til å begynne på teateret.
Og han inviterte en skuespiller til å si sin mening om meg.
Og tilfeldigvis hørte jeg ham si: "Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre med henne."
"Jeg tror hun muligens er en veldig god skuespiller. Eller hun kan bli det."
"Men jeg er bekymret for utseendet, for man kan ikke kalle henne pen."
Jeg hørte det, og jeg var ganske fornøyd.
Og så svarte han, -
- heldigvis for meg, for det har holdt meg gående.
"Nei, hun er ikke konvensjonelt pen på noen måte."
"Men vet du hva? Hun er sexy."
Forleden prøvde jeg i to dager å huske Andre Previn.
Jeg kom ikke på navnet hans.
Er det ikke enkelt? Iblant lurer jeg på hva jeg gjorde forrige helg.
"Jeg lånte fra en kvinne som brukte kalosjer og gummistøvler..."
"Og en skitten ektemann hun bare brukte på søndager."
- Hvorfor husker jeg ting som... - Hvor er det fra?
"Og en blek ektemann hun bare brukte på søndager."
"Da hun satt med tekanna og serverte sognepresten kaker."
Jeg aner ikke. Hvor kom alt sammen fra? Hodet mitt er fylt med vrøvl.
Så vanskelig.
- Har noen sagt at vi skal begynne? - Begynne?
Hva er rollen?
Husker du første gang du kom hit?
Jeg var her sammen med veldig små mennesker. Små barn.
Og jeg husker at Joan forsvant inn på rommet nedenunder.
Og den nydelige alleen der ute var så høy.
Nå er alt overgrodd.
Det var da Richard og Chris var små.
Babyer. Mange babyer.
Jeg kan fortelle en historie om da Richard var et lite menneske.
I gangen var det en matheis.
Og Richard, som liten person, -
- pleide nonchalant å kaste ting ned der.
Og jeg husker en jul da Larry stod over ham.
Fordi han hadde...
Larry bønnfalt barnet.
For han fant ikke nøklene til barskapet.
Han så at Richard så hemmelighetsfull ut, og han sa:
"Hvor er nøklene til pappas nam-nam?"
Jeg syns det var herlig at den fantastiske skuespilleren -
- ble redusert til å si "nam-nam".
"Hvor er nøklene til pappas nam-nam?" Jeg tror han kastet dem ned.
Uansett...
Det var vel det det handlet om den gangen.
Om barna. Små mennesker som løp rundt.
- Hvor er du blitt så brun? - Cornwall.
Det skjer ikke med meg.
Mamma tror at jeg bor i kloster.
Et isolert lite kloster et sted i Sør-Frankrike.
Mamma har ingen anelse om -
- at jeg jobber på en nattklubb iført underbukser.
Så vær så snill, sir, -
- hvis du støter på min mor...
Ikke avslør mitt feiltrinn.
Gi en arbeidende jente en sjanse.
Jeg prøver å finne ut hvor gammel jeg var på 60-tallet.
26 år gammel.
Jeg tror at jeg tenkte det hadde mer å gjøre med å være ved teateret.
Det var morsomt, og ting var løsslupne.
- Kanskje vi "svingte" litt tidlig. - Det tror jeg vi gjorde.
Det er jeg temmelig sikker på.
- Jeg svingte vel på 50-tallet. - Vi oppførte oss ille.
Jeg tror ikke du og jeg trengte 60-tallet.
Sett mitt mot på prøve i kamp, om du tør. Og jeg overgår mitt kjønn.
Du er heldig om du får meg som våpenbror.
- Kom her nå. - Motbydelige, vemmelige purk!
Jeg satt på Trafalgar Square sammen med Vanessa.
Så ble Vanessa arrestert, og hun husket at hun hadde en forestilling.
Jeg var også med på sitt-ned-aksjonen.
Jeg var gift med Julian Glover da. Alle satte seg ned.
Først ble John Osborne ført bort. Så ble Vanessa ført bort.
- Og du... Ble du ført bort? - Nei, jeg gjemte meg.
Julian ble ført bort. Jeg fikk nok og gikk hjem.
Jeg kjøpte tebrød på vei hjem.
Og Julian var rasende på meg, for han tilbrakte natten i en celle.
Han spurte hva som hendte med meg. Og jeg sa -
- at jeg plutselig fikk lyst til å gå hjem.
Iblant fikk vi ikke lov til å snakke om politikk eller religion hjemme.
- Da du var liten? - Ja.
Ingen snakket om det hjemme hos meg.
Jeg husker ingen skoledebatter heller.
Jeg gikk på internatskole i York. I hjembyen min.
- The Quaker's. Jeg likte det. - Jeg husker at jeg spurte deg om det.
Og du sa at det er en svært god idé hver uke -
- å samle seg og få litt stillhet.
Være rolig. Det er veldig avslappende, som å få massasje.
Maggie og jeg bodde på Marigold Hotel.
Vi var i Udaipur, og vi ville ha hodemassasje.
Indisk hodemassasje.
Den var jo legendarisk. Vi tenkte at det ville bli helt fantastisk.
Hun masserte oss... Vi var i samme rom, og det var svært stille.
Det var stille, det duftet... Og straks hun var ferdig, -
- rappet hun til!
Jeg bare gikk...
- Alt i orden? - Jeg vil bare ha et glass vann.
Det var en gin tonic.
Det vet jeg nå.
- Du godeste. - Dette er fra York Film Archive.
Det er fra mysteriespillene... Det har ikke lyd.
- Det er fra 1951 eller 1952. - Er det fra 51, så... Et øyeblikk.
Får jeg se litt nærmere?
- Hvem er det? Skulle ønske jeg så det. - Jeg kan fryse bildet.
- Det ville vært fint. - Vi lurte på om det er deg.
Får jeg ta en titt?
Kan jeg spørre om du hadde pupper alt da?
- For du har pene pupper. - Det kan jeg ikke tro.
- Hvor gammel var du? - I 1952? 18 år.
- Spill litt til. - For en fæl parykk.
Alle hadde sånne. Det var gullparykker. Der kommer alle for å se på.
- Så det er i 52. - St. Mary's Abbey.
Far spilte ypperstepresten Annas. Mor lagde kostymene.
Se. Masse fra bak scenen.
Jeg husker at vi klatret opp. Og vi sto i de store buene.
- Husker du fargen på kjolen? - Den var hvit.
Med gyllen krage og gullparykker.
- Er det deg? - Det er noen som tøyser.
- Kostymeskifte. - De er djevler.
- Er det torden? - Han lager torden.
Takk.
Der er jeg. En oldenborre fløy opp i ermet mitt.
En oldenborre?
Nydelig. Takk.
David Charles sa: "Med all vår forstand følger vi din vilje."
"Du herlige gud, opphav til all nåde, la oss aldri stå stille, -
- og la oss se ditt åsyn."
Den fantastiske Alfred Bristow sa:
"Når tillot du, Herre over alt, sult og tørst etter at du ble Gud?"
Enkelte ting husker jeg veldig godt.
- Du godeste. - Så fine bilder.
Så flott å ha.
Vi går mot trinnet.
Her er døra. Legg hånda på karmen. Flott.
Jeg fikk ikke sove i natt.
Alt vi har snakket om, gikk rundt i hodet mitt.
- Hvem ble Dame først? Joan? - Nei, det var ikke meg.
- Jude var først ute. - Jeg la ned den røde løperen for alle.
Du ringte meg da det var min tur.
Du sa: "Det spiller ingen rolle. Man kan fortsatt banne."
- Man kan banne mer. - Ja. Bare gjør det privat.
Jeg gjør det ikke nå.
I Amerika sier de vel Dame Plowright? Og Dame Smith og Dame Atkins?
Og Mrs. Dame.
På flyplassen sammen med John Standing, -
- da de hadde sjekket passet, sa folk til ham:
"Ha en fin dag, Baron." For han er baron.
"Ha en fin dag, Baron." Hva var det for noe?
- Hva skal man si til en Baron? - Ha en fin dag?
Vurderte noen å takke nei til å bli Dame?
Ja. Brevet forsvant i posten. Så jeg fikk plutselig en telefon.
"Vil De, eller vil De ikke? Vi har ikke fått noe svar."
Hun fortalte det over telefonen, og jeg sa: "Jeg vet nå ikke..."
"Jeg vet ikke hva jeg skal si. Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre."
Hun sa: "Takk for all del ja! Takk ja."
Så jeg ba om betenkningstid. Og så ble jeg kjempeglad.
Det britiske imperiets ypperste orden: Dame Commander Civil Division.
Dame Eileen Atkins, for sin tjeneste innen drama.
Jeg var så glad for at faren min levde. Men det er jo poenget, er det ikke?
Det er for andre, for dem som har hjulpet en og ført en dit en er.
Det handler ikke om en selv.
Ordenen Companions of Honour...
Dame Maggie Smith, for sin tjeneste innen drama.
Jeg syns det var koseligere å være Lady, noe en var før en ble Dame.
Det er vanskelig med to titler. Folk vet ikke hva de skal si.
Man må takle det, Joan.
Det er koseligere å være lady enn Dame.
Jeg er nå ikke så sikker på dette med titler.
Det er en måte å kalle en "folkets kunstner" på.
- Men du takket ja. - Ja. Fordi alle andre hadde gjort det.
Følte du deg utelatt?
Det er en slags anerkjennelse, er det ikke? For arbeidet en har gjort.
Dame Joan Plowright, for sin tjeneste innen drama.
Jeg husker at Joan i "Te med Mussolini" sa om dette med Dames...
Joanie sa: "Nei! Én lady, to Dames!" Det husker jeg godt.
Vi gikk Roma rundt for å finne et hotell.
Det glemmer jeg aldri. Vi kom til hotellet.
Du ble fulgt til rommet. Og noen fulgte meg til mitt rom.
Da jeg kom til mitt rom, dukket du opp. "Vi bor ikke her. Dette er en bordell."
Kl. 12.30 på dagen.
Vi bodde ikke der, og til slutt bodde vi sammen.
Du og jeg gikk sammen til Grand, og jeg sa...
Du gikk jo Roma rundt.
Jeg spurte mannen der: "Har dere noen rom?"
Han sa: "Madam, vi har 150 rom."
Vi dro til Eden.
Husker dere baren på toppen? Det var ikke lov å spise der.
Vi gikk ditt og drakk en hel flaske prosecco.
Så prøvde vi å gjette hvor rommene våre var.
- Vi skal ikke snakke om det. - Vi skal ikke snakke om slike ting.
- Anmeldelser? - En leser dem ikke.
- Noen forteller en hva som skrives. - Spesielt hvis det er dårlig.
Caryl Brahms kom til meg for mange år siden, da jeg var tidlig i 20-årene:
"Jeg er så lei for at jeg var så slem mot deg."
Jeg ante ikke hva hun snakket om. Jeg kunne ikke svart henne høfligere.
Jeg sa: "Beklager, men jeg aner ikke hva du snakker om."
Det var oppriktig. Jeg ante det ikke. Etter det tenkte jeg:
- "Du må lese hva som skrives om deg." - Jeg syns ikke det er klokt.
Madame, jeg er her! Hva ønsker De?
Om meg som Julie: "Godt forsøk, men Rosalind Iden burde fått rollen."
- Hvem sa det? - Caryl Brahms.
Det var i 1960. Det er pussig at vi fortsatt husker det.
- Man husker de dårlige anmeldelsene. - Ikke les dem. Man vet det på et vis.
Fortell mer om å bli gamle. Dere virker så unge.
Drit og dra, Roger! Ærlig talt!
Det er godt jeg har høreapparat og kan høre hva dere sier...
Hvem her har ikke høreapparat? Du må få deg det.
Du er nødt til å få deg det, Jude!
Og så er det snakk om å miste synet...
Har vi tre fungerende øyne til sammen?
Jeg sa at vi kunne sende ut ting så vi kunne lese det.
Nei, Roger sa det. Jeg sa at det er ingen som klarer å lese.
Judi sa at hun måtte få det med store bokstaver.
Merker dere at... Vet dere hva jeg virkelig ikke liker?
At folk når en er i en viss alder begynner å...
Kan jeg ikke gjøre noe, sier jeg ifra om at jeg ikke kan.
Advar meg gjerne mot trinn og slikt.
Det er en tynn linje, for en trenger hjelp...
Men det er som da jeg ble stukket i rumpa av en veps.
I fjor. Og den fryktelige...
En førstehjelper kom inn i rommet. Han var rundt 17 år.
Han sa: "Hva heter vi?"
Så jeg sa at jeg heter Judi.
Så spurte han: "Har vi sykepleier?" Og jeg eksploderte.
Jeg eksploderte. Jeg er redd jeg gjorde det.
Man kan vel ikke si det. Jeg sa: "Dra til helvete!"
Jeg har spilt i "Vintereventyret" i åtte uker på Garrick Theatre!
Jeg ble så sint. Det er sånne ting...
"Har vi sykepleier?" "Hva heter vi?"
Det forandrer seg ikke. "Hva heter du?" Det er bare å si det.
Man snakker ikke til en usynlig person ved siden av en.
Jeg liker ikke at folk spør om man har planlagt begravelsen sin.
Miriam Margolyes spurte deg om det.
Hun hadde arrangert sin i detalj, og så spurte hun deg...
"Har du ordnet din?" Du sa nei. Så spurte hun hvorfor.
Og du sa: "For jeg skal ikke dø!"
- Og det er sant. - Patetisk.
Det ble brått kaldt.
Men hun har organisert alt. Mange har det.
Skal vi snakke om noe lystigere?
- Ja. - Det syns jeg.
Kan dere snakke om å jobbe sammen med deres ektemenn?
Nå ble det dødsstille.
Jeg prøver å finne ut hvilken ektemann.
- Min var åpenbart den vanskeligste. - Alle syntes han var vrang.
Det var ikke bare deg, Joan.
Men dere var ikke i samme situasjon.
George Bean spurte om jeg ville spille Jean Rice.
Og det var noe lokkende ved hans navn.
Men man kunne jo ikke lage så mye show på egen hånd.
Rollen var ikke noe å snakke høyt om.
Men man ville stå på scenen med en som alle ville se på.
Bare dragningen mot det å stå på samme side i programmet var stor.
Si meg en ting...
Jeg vil at du skal si meg noe.
Hva ville du sagt hvis en mann på min alder -
- skulle gifte seg med en jente på omtrent din alder?
Pappa, da... Det mener du ikke?
Det var av stor betydning. Det var som et sjokk for meg.
En svært underlig opplevelse.
Det var et stort privilegium å få ta del i hans liv.
Samtidig som det var et mareritt noen ganger.
Du giftet deg med Olivier rett før han startet The National Theatre.
Har du pga. teateret og ekteskapet mistet muligheter du ellers ville hatt?
Vel, det er...
Det er et vanskelig spørsmål å svare på, Sheridan, for...
Du vet...
Den store byrden var å vite at de som egentlig ikke liker en, -
- vil si at det var mannen hennes som ordnet alt for henne.
Det var min byrde.
Det er gode nyheter. De beste du har gitt meg til nå.
Jeg håper du nyter dem, om du nå mener det.
Jeg husker ikke ... Det var helt fint å jobbe sammen med min første mann.
Og min andre mann var ikke skuespiller, så...
- Hvordan var det å jobbe med Robert? - Det var vanskelig.
Ofte var det bra, men så ble det veldig vanskelig.
For han var ikke frisk, så det var vanskelig.
For man visste ikke om noen kom på scenen eller vedkommendes tilstand.
- En cocktail? Det er to her. - Det er to her også.
Vi drikker mine to først.
- Skal vi drikke oss snydens fulle? - Vi har prøvd, og det var bedrøvelig.
- Det var herlig til å begynne med. - Du har en umoralsk hukommelse.
Skål for deg.
Mye av det var veldig lystig og herlig.
- Så jeg bør huske det. - Dere var "et gyllent par".
Kom tilbake, Jean. Jeg trenger deg.
Judi, vil du snakke litt om å jobbe sammen med Michael?
Ja.
- Hvor lenge gikk "Fine Romance"...? - I år etter år.
Dette er en fin romanse.
- Unnskyld, unnskyld. - Det var hodet mitt!
Vi hadde det fantastisk når vi jobbet sammen, men Mikey pleide å le.
Jeg kom ofte ut av det, og Mikey gjorde det enda oftere.
Vi spilte i stykket "Pack of Lies". Det var en lang scene -
- der Richard Vernon skulle si...
"Har dere lagt merke til en Vauxhall?"
"Registreringsnummeret er AVY 129."
En dag sa han til oss: "Har dere lagt merke til en Vauxhall?"
"Registreringsnummer..."
"OU12!" (Å, du vil.)
Vi måtte nesten avbryte stykket.
Har dere tenkt å jobbe evig?
- Man kan vel ikke det, men jeg vil. - Jeg gjør det hvis jeg blir spurt.
Vi vil jobbe for alltid hvis vi blir spurt.
Men du blir alltid spurt først.
Jeg vender meg mot deg. Nå kommer alt for dagen.
- Det ene høreapparatet mitt er gåent. - Du kan få låne et av meg.
Nei, det passer ikke. Men hva ble sagt sist?
- Skal vi jobbe til evig tid, Joan? - Ble det sagt?
- Jeg sa at Jude får alle rollene. - Å, ja...
Agenten min i Amerika sa til meg, da han visste at synet mitt forsvant, -
- at hvis jeg kommer over, kunne de finne en liten cameorolle til meg.
"En som Judi Dench ikke har fått klørne i."
- Så uforskammet. - Det er det overhodet ikke.
Det er sånn de snakker der.
Hvorfor må man hver dag krangle med en amerikaner?
Det mest utmattende var alle hattene.
De er så tunge. Jeg hadde en hatt...
Den var som Royal Albert Hall. Den var enorm, og den var så tung.
Jeg ba om å få ta den av.
Hvor mange episoder ble det? Hvor mange sesonger? Tre?
Jeg tror det var flere.
Jeg vet ikke noe. Jeg har ikke sett serien.
Men jeg fikk en DVD-boks.
Jeg må skynde meg å se den, for jeg har vel dårlig tid om jeg skal se den.
Var "Mrs. Brown" din første dronning på film?
"Mrs. Brown" må ha vært første gang jeg spilte dronning.
Og det forandret karrieren min.
- "Mrs. Brown"? - Jeg fikk få filmroller før det.
Jeg hadde bare spilt i noen få filmer før det.
Nå spør de ustanselig.
Uten deg finner jeg ikke styrke til å være den jeg må være.
Vær så snill.
Kan vi snakke om store filmsett? Enorme filmsett?
Som Bond-filmene eller Harry Potter.
Når det gjelder dere to, håper jeg dere forstår hvor heldige dere er.
Ikke mange førsteårselever overlever et møte med et fjelltroll.
Alan Rickman og jeg slapp opp for reaksjonsklipp.
Barna ble alltid filmet først.
Så ble vi filmet, og vi...
Eller vi lyttet.
Hvem er det der?
- Jeg ble overrasket. - Jeg trodde det var med i Harry Potter.
- Er du fotograf? - Vi har møttes før.
Men du er jo med i alle scenene.
Vil du komme og sette deg her?
Det har gått opp for meg at du er til stede mer enn noen andre.
- Skal jeg flytte meg? - Det vil jeg svært gjerne.
Jeg syns du har tatt fryktelig mange bilder.
- Det er jobben hans å gjøre det. - Jeg vet det.
- Han blir vel ikke lei seg nå? - Nei da.
- Nå romsterer han rundt. - Vi har plenty her.
For Guds skyld!
Flytt dere! Kjenner dere ikke igjen bilen?
Fortell om Bond. Jeg vil vite hvordan det var å være full av smykker.
- Det var jeg ikke. - Du var det etterpå.
Da jeg ble bedt om å gjøre det, ble jeg litt satt ut. Men Michael sa:
"Jeg lengter etter å bo sammen med en Bond-kvinne. Du må gjøre det."
Sønnene mine gikk på en forberedende skole, der Kim Philby hadde gått.
- Michaels helt. - Kim Philby?
Har du sett filmen av ham der han var mistenkt for å være forræder, -
- og han inviterte til pressekonferanse hjemme?
- Var du den tredje mannen? - Nei, det var jeg ikke.
- Fantes det en tredje mann? - Ingen kommentarer.
Alle skuespillere burde se det.
For man kan ikke et øyeblikk tro at han lyver.
- Var det ikke i hans mors leilighet? - Det var det.
- Mor lyttet til løgnene. - Og man tenker: "Ikke vær dum."
"Han driver ikke på noen måte med dobbeltspill."
Godt skuespill. God spionering.
Frykt har vært en rød tråd de siste dagene.
- Frykt er drivstoff. - Snakk litt om det.
- Hva er frykt? - Frykt er drivstoff.
For frykt skaper slik energi.
Hvis man kan kanalisere den, er den til hjelp.
Veldig bra.
Jeg er lei for det. Vi er veldig slitne.
Har dere...?
- De har vel fortalt hvor gamle vi er? - Jeg er informert.
Jeg forteller ikke det til noen.
- Burde vi drukket champagne nå? - Ja. For all del.
Jeg syns det er altfor sent. Hvorfor tenkte ingen på det tidligere?
Dame Ede hadde snakketenner og spisetenner.
Hun gikk hjem med snakketennene i, og så ringte hun Diggy:
"Hent tennene mine, for jeg er skrubbsulten."
- Glemte hun dem i garderoben? - Ja. Så Diggy måtte hente dem.
- Sa du tenner? - Hun hadde snakketenner og spisetenner.
Og vi mener vi har problemer. To sett tenner...
- Hun sa alltid at hun var så ensom. - Jeg kjenner følelsen. Gjør ikke du?
- Jo. - Men det fryktelige er...
Før tenkte jeg forferdelige ting om Dame Ede. Men det gjør jeg ikke nå.
- Du godeste! - Gjør vi noe spesielt?
- Vi drikker champagne. - Se på de folkene der.
- De sniker seg innpå en. - Vi må smake litt.
- Snakker vi? - Hva vil du snakke om?
Jeg mente: Blir vi filmet?
- Ja, de har ikke sluttet. - Har de ikke det?
For oss. For dere. Alle sammen.
- Hva er det? - Du drikker ikke.
Vi drikker champagne, Joan.
Hvilke råd ville dere gitt til den yngre utgaven av dere selv?
Jeg ville sagt...
Begynn med yoga og mindfulness mens du er relativt ung.
Og lær om hjernen og hvilken innflytelse den har på kroppen.
Alt det er jeg blitt interessert i sent i livet, -
- og jeg kunne trengt det tidligere.
Jeg tror Joan fører an...
Det er en versjon av mitt råd. Jeg ville sagt -
- at jeg ikke skal være så hissig og kranglete.
Og lytt mer.
- Min tur? - Ja.
Jeg vet ærlig talt ikke, for jeg ville sannsynligvis ikke hørt etter.
Men jeg ville sagt at er du i tvil, så la det være.
- Det er bra. - Det ville jeg nok.
Det burde vært et motto. Hva kan det være på latin?
"Er du i tvil, la det være."
Jude...
Jeg ville sagt at jeg ikke skal være så mottakelig for forelskelse.
Det er ganske patetisk.
Ikke.
- Nei, vær mer mottakelig. - Nei.
Mindre mottakelig.
Hva det nå enn blir til, er det for sent.
- Hva mer? - Noen sa at det er for sent.
Jeg sa at det er for sent.
- Det er aldri for sent. - Gi deg, Joan.
Det er aldri for sent å forelske seg...
Hvor kommer det fra? "The Boy Friend"?
Jeg tror det er fra "The Boy Friend".
Beklager.
Du skrev kritikk om Laurence...
- På skolen. Du likte ikke hans... - Jeg skrev til foreldrene mine.
Han spilte Hamlet. Og jeg hadde sett Michael Redgrave først.
Jeg skrev at han var en anelse teatralsk. Overteatralsk.
- Fortalte du ham det? - Nei, det gjorde jeg ikke.
For når man er forelsket...
Jeg tenkte på senere.
Jeg tror ikke jeg gjorde det... senere. Nei, det gjorde jeg ikke.
Så du hans Henrik 5? Jeg husker at jeg så ham i Plymouth.
- Jeg husker det så tydelig. - Jeg skrev visst til ham.
Tamsin fant en av mine gamle dagbøker, der det stod:
- "Jeg fikk svar fra L.O." - Det var det jeg siktet til.
Var det det du mente? Ikke at jeg skrev til foreldrene mine?
- Det stod hvor godt jeg likte det. - Har du brevet?
- Var det et fanbrev? - Ja, det var et fanbrev.
Jeg fikk svarbrev, og jeg vet jo nå at det var fra Dorothy Welford, sekretæren.
Med et stempel...
Noe som tusenvis av skolejenter fikk.
Jeg vet at Maggie hadde problemer med ham av og til.
Nei da. Ikke noe verre enn andre skuespillere.
Men du var også...
Barna mine ringte deg da jeg var borte og han plutselig ble syk igjen.
Du kom og holdt ham i hånden. Det gjorde du. I mitt fravær.
Denne hånden holdt hans hånd.
I et stykke skulle jeg gå av scenen, -
- løpe ovenpå, komme ned og ut på scenen igjen.
Han sa at jeg alltid var lite grann sen.
Jeg sa at det er så lang tid det tar å løpe opp og ned igjen.
Han sa: "Det er en illusjon. Du behøver ikke å løpe opp trappene."
Jeg skulle se et stykke i New York, med en engelsk skuespiller -
- som fikk mye oppmerksomhet for et utbrudd mot slutten av andre akt.
Da vi så stykket, kom det ikke. Vi spurte ham om det etterpå.
Han sa at han følte han ikke nådde det, og han ville ikke lyve for publikum.
Da sa jeg at alt er løgn fra ende til annen.
Hamlet reiser seg jo for å ta imot applaus.
Det ble en diskusjon av det.
Om at man skal prøve å skrike selv om man ikke er i humør.
Man bør være i humør.
Man finner en måte -
- å få det til å skje på, og virke spontant.
Og det er forskjellen på sannhet og illusjon.
Finito.
- Jeg finner ikke ord. - Jeg har ikke mer å si.
Vårt kalas er nå over. Aktørene var, slik jeg sa, -
- bare ånder som nå er oppløst i tynn luft.
Og lik visjonens forgjengelige byggverk -
- skal storslåtte palasser, høytidelige templer og hele vår klode, -
- med alt det som her nede går i arv, smuldre opp -
- og lik vårt festspill sporløst forsvinne ut i intetheten.
Vi er av samme stoff som drømmer lages av.
Vårt lille liv er omringet av søvn.
- Skal de andre også gjøre det? Roger? - Det lover jeg.
- Sverger du på det? - Det gjør jeg.
Dame Judi Dench, Dame Judi Dench...
Dame Judi Dench, Jane Dooby Dench.
Jeg liker Jane Dooby Dench.
Tekster: Kai Skagestein Oneliner