Hallo?
-Terry? -Hvad?
Det er fra dr. Satmanis kontor. Skal jeg tage den?
-Ja. -Fint.
Hej, doktor.
Ja, det er min kusine.
De taler med hendes kusine.
Rystelserne er tilsyneladende, som de var til at begynde med.
Nej, det passer ikke. Det er lidt bedre.
-Godt, så gør vi det. -Godt, Laura.
Tak, fordi du ringede.
-Tak. -Farvel.
Min højre arm ryster, og det irriterer mig som bare pokker.
Vi har aldrig haft helbredsproblemer før. Men pludselig har vi fået det.
Vi er nok nået til et punkt i livet, hvor vi må træffe en beslutning.
Nej, ikke endnu.
Jeg tror, vi må flytte fra huset nu. Der er for meget... der skal passes.
Vi har nået en alder, hvor jeg tror, vi bliver nødt til at sælge.
Det er en meget stor beslutning. Jeg ved ikke, hvor vi skal flytte hen.
Det skal være en beslutning, som vi er helt enige om.
Så ved vi, hvor vi skal hen. Vi skal til Edmonton.
Familien sagde, at der var nogle yderst attraktive steder deroppe,
og om vi ville vi være interesserede i at prøve at vende tilbage og bo der.
Jeg har ikke specielt lyst til at bo oppe i det kolde nord.
Jeg er ligeglad, hvor vi flytter hen. Så længe, vi er sammen, er vi glade.
Tante Terry har været vores klippe.
Du har måske boet langt væk, men du var altid vores klippe.
Du har været min klippe, siden den dag, du blev født.
-Det er sandt. -Hvis I har brug for noget, så spørg os.
-Det er derfor, vi er her. -Vi vil sikre, I får et godt sted at bo.
Og at I tager en beslutning, der passer jer.
-Vi må prøve at finde svarene. -Ja.
Og indtil videre ved vi ikke, hvad svaret er.
De har altid været i mit liv.
Jeg var 13. Du var 11!
Og de har altid været tante Terry og tante Pat.
Tante Terry har altid været der i mit liv. Hun var der altid for mig.
Det var altid hende, der passede på mig midt i det kaos, vi levede i.
Tante Terry og jeg har et fantastisk forhold.
Hun er nærmest som en mor for mig.
Så der er et enormt bånd mellem tante Terry og mig.
Jeg elsker de andre børn,
men Diana er speciel.
Hun er den datter, jeg aldrig fik.
Det var hende, der gjorde forskellen i mit liv.
Hun var der, da jeg blev døbt, og da jeg dimitterede.
Hun sendte mig på universitetet.
Hun lyttede til mig, da jeg sagde, jeg ville være lærer.
Jeg ville aldrig have haft, hvad jeg har i dag uden hende. Aldrig nogensinde.
Så jeg skylder hende alt.
Og kun hende.
Jeg vidste ikke, de var homoseksuelle før for tre år siden.
Jeg følte, jeg levede en løgn...
Så jeg sagde til Pat: "Næste gang Diana rejser herned, siger jeg det."
Og jeg var meget nervøs, da hun kom på besøg.
Jeg kunne se, at hun ikke var sig selv, men jeg forstod ikke, hvad der foregik.
Og jeg så Pat sige til Terry: "Du må sige det inden operationen."
Vi spiste en dejlig middag, og jeg havde stadig ikke fortalt det,
og jeg blev mere nervøs, for jeg ville jo ikke miste hendes kærlighed.
Så Pat sagde, at jeg hellere måtte sige det, så jeg kom tilbage med desserten
og sagde: "Diana, der er noget, jeg må fortælle dig. Vi er homoseksuelle."
Hun rystede og begyndte at græde,
så jeg lagde armen om hende og sagde, at jeg var ligeglad.
Hun var fantastisk,
og jeg sagde, at hun bare kunne fortælle det til de andre unger, hvis hun ville.
Men det var dig, der skulle vide det.
Nu kan du fortælle dine historier.
Så siden den dag er det, som om en stor byrde er løftet fra mine skuldre.
Hvor længe har I været sammen? 68 år?
-Femogtres et halvt. -Femogtres et halvt.
-Du blev ikke chokeret, da jeg sagde det? -Nej. Jeg har aldrig tænkt over det…
Terry var sådan et forbillede for mig.
-Jeg er ret ligeglad. -Nej.
Jeg elsker dem jo, så jeg ville nødig have, at noget ændrede sig.
Terry, jeg blev opfostret af en fuld, homofobisk utro...
Han indgydede i mig, at det var virkelig forkert.
Hendes bror, Tom, der var min far, plejede at sige:
"Hun trænger til at blive kneppet af en stor sort fyr. Så kan hun lære det."
Det sagde han hele tiden. Og vel at mærke, når han var ædru.
Så jeg sagde til Terry, at han påstod, hun var lesbisk.
Og hun så på mig og sagde: "Det er vi ikke.
Det er dyrt at bo i USA, og vi er bare gode venner, der bor sammen."
Og siden tænkte jeg ikke mere over det, for det var jo det, hun sagde.
EN ORIGINAL DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Engang havde jeg en hemmelig kærlighed
Som boede dybt i mit hjerte
Alt for hurtigt Blev min hemmelige kærlighed
Utålmodig efter at være fri
Nu råber jeg det
fra de højeste bjerge
Jeg sagde det endda
til de gyldne påskeliljer
Endelig
Er mit hjerte en åben dør
Og min hemmelige kærlighed
er ingen hemmelighed
Længere
EN HEMMELIG KÆRLIGHED
Jeg må sige, jeg blev chokeret, da jeg hørte det. Det blev jeg.
Jeg elsker min tante Terry,
men jeg føler mig lidt forrådt over, at hun ikke kunne have sagt det før.
Vi har alle gjort ting,
men hvor længe har vi levet på en løgn?
Over 60 år. Altså...
Men når jeg nu ser det her... Bedstemor-Rosie døde i 2001.
Terry og Pat har fået deres navne på stenen.
Bedstemor Rosie betroede sig til mig. Hun kaldte dem pigerne.
De boede sammen i Chicago, fordi det er sikkert at bo sammen.
Hun tænkte, at tante Terry ville møde nogen og blive gift.
Så bedstemor anede det ikke.
Det er svært at høre, tante er lesbisk. Det havde Bedstemor ikke forstået.
Mor ville aldrig have forstået det. Hun ville nok have slået hånden af mig.
Far og jeg talte meget sammen.
Jeg kom hjem fra baseballsæsonen og gav ham en flaske sprut fra staterne,
og så holdt vi to en lille fest.
Og jeg havde mange gode tider med ham.
Og jeg tror, han vidste det.
Men far var en meget forstående mand.
Jeg elsker min mor, men hun var ikke lige så forstående som far.
Og far holdt meget af Pat.
Han sagde, han hellere ville se mig sådan her end gift med en, der bankede mig.
Jeg ved det ikke, men når jeg tænker på min far, græder jeg.
Han var sådan et godt menneske.
Ham, jeg gerne ville se begravet her, er hendes mand, Jack.
Terry og Pat burde være sammen. Det er jeg ikke spor i tvivl om,
men bedstefar burde være her med Rosie,
for nu ligger han jo der helt alene.
Og nu forstår jeg, at i alle de år, de har været sammen,
har de holdt på den her hemmelighed, men de burde altså blive gift.
Det er ikke godt at leve i synd.
I får en dejlig eftermiddag, og I vil kunne lide det her sted.
Tror du, vi vil foretrække det frem for det første, vi så?
Jamen det kommer jo an på, hvad de har at tilbyde, og det handler om støtte nu.
Det handler om at sørge for, at I får den pleje og omsorg, I fortjener.
Ja.
Hvis der sker noget med en af jer, skal vi sikre os, at den anden får støtte.
-Uanset prisen. -Hvad, hvis jeg bliver 106 som Bedstemor?
Så kan du regne med, at jeg bærer dig. For det gør jeg.
Foreløbig nærer jeg ingen følelser for Edmonton...
Lige bortset fra dig.
Men det er jo noget andet.
Tante Pat har været der. Han har været god mod mig.
Hvis du vil...
Jeg ved stadig ikke, om hun er god mod mig, fordi hun tror, hun skal være det
på grund af tante Terrys følelser for mig,
eller om hun er god mod mig, fordi hun virkelig føler det.
Sådan har jeg det med hende, og sådan har det altid været.
Det føles ikke ægte for mig. Det føles ikke oprigtigt.
Det føles unaturligt for begge parter.
-Det vil åbne et helt nyt liv for jer. -Bare jeg kan lide det.
Pat lukker mig ikke ind og accepterer, at jeg er der.
Det har altid været en konkurrence.
Og bare en smule, men ikke ret meget.
Jeg tror, vi begge spiller et spil.
Hele mit liv var ude af balance.
Jeg tror, vi begge spiller et spil på grund af tante Terry.
Det her er vores standard toværelses lejlighed med balkon.
-Det er dejligt af en toværelses. -Det er det faktisk.
-Er der plads til alt? -Ikke helt.
På vejen kan vi se vores frisørsalon, og vi skal herind.
Vi har ikke haft par af samme køn, men vi har familiemedlemmer, der er.
Men ingen beboere som sådan endnu.
Ville vi i givet fald blive accepteret?
Det tror jeg. Jeg ved ikke, om I har fået en fornemmelse af miljøet her,
men alle hilser på hinanden.
Det handler om, hvem man er som menneske, ikke hvad ens seksuelle orientering er.
-Okay... For vi danner par. -Det synes jeg er vidunderligt.
Og vi har dannet par i mange, mange år.
-Hvor mange? -Femogtres et halvt.
Så I var pionerer i en tid, hvor det ikke var populært?
-Det er rigtigt. -Præcis. I 40'erne.
-Jeg synes, det er vidunderligt. -Hvad har I til rådighed lige nu?
Jeg har en toværelses. Det er alt.
-Det duer ikke. -Alt er på venteliste.
To værelser er for småt. Vi må sælge huset.
Og det kan tage sin tid.
-Hvordan er markedet lige nu? -Ikke særlig godt.
Ikke særlig godt.
Tante Pat blokerer for alt.
Jeg tror ikke, hun vil flytte hertil,
for så får tante Terry en anden i sit liv ud over Pat.
Hun har aldrig været tvunget til at dele tante Terry med nogen.
Der er Bedstemor Rosie. Der er Brian og Diana.
Vores familie er en god familie. Vi er der for hinanden,
men jeg mener nu, at Pat har holdt Terry væk.
-Her er Bedstefar og Paul. -Smukt.
Jeg tror, Terry havde boet i nærheden af sin familie, hvis det ikke var for Pat.
Måske er det det, der er stridens æble.
Nemlig at Pat stjal hende fra os.
Alle elsker Terry.
De tænker kun på mig på grund af Terry.
De holdt mig ud. Sådan er det.
-Godt nytår! -Godt nytår!
Kom ind i varmen. Hej Terry. Kom ind.
-Hej, Jack. -Hvordan går det, skat?
-Jeg har det fint. Hvordan går det? -Det går fint, Jack.
Godt at se dig. Kom ind, så tager jeg jeres frakker.
Hvad skal I have at drikke? Skal du have whisky?
-Jeg skal have whisky med vand. -Fint.
-Jeg får en tynd whisky. -En tynd whisky.
-Med vand. -Okay.
Men du ved, familien er der, og vi elsker dem højt.
Jeg ved det.
De vil have, vi skal flytte dertil.
Jeg synes, Edmonton er en dejlig by, men mit hjerte er ikke med.
-Ja. -Der er for koldt.
-Overvejer du at bo i et varmt klima? -Ved du hvad?
-Kun hvis du kommer med. -Jeg er klar til at rejse.
-Det er svært at forlade sine venner. -Selvfølgelig. Det ved jeg.
-Kan du huske, vi holdt store fester? -Du godeste, ja.
Du godeste.
Venner er… Jamen de er alt.
Tit og ofte er venner tættere end familie.
-Tak. Hvor ser det lækkert ud. -Det er hjemmelavet mad.
Gudskelov, at vi mødte jer.
-På venner. -De to fyre fra Chicago.
-Ja. -De bedste.
Kom I i 50'erne eller 60'erne?
Ja, jeg kom herned i 1946 og spillede professionelt i fire år.
-Okay. -Jeg flyttede herned i juli 1950.
Men der gik et stykke tid, før vi mødte nogen.
Vi var så glade for at være alene og væk fra Canada.
I 40'erne måtte man være meget forsigtig.
Vi måtte være rigtig forsigtige sidst i 50'erne og først i 60'erne.
Ja.
-Ja, absolut. -Forfærdeligt.
To ud af tre amerikanere betragter homoseksualitet med afsky eller frygt.
Der er måske nogen her... Nogen af pigerne, der bliver lesbiske.
SÆDELIGHEDSPOLITIET
En ud af tre af jer bliver homoer, og I bliver taget.
Tro ikke, I kan undgå det, og så bliver resten af jeres liv et rent helvede.
Homoseksuelle reagerer ved at gå under jorden.
Det var dengang, barer, der var under mistanke for at være lesbiske barer,
var genstand for jævnlige razziaer, og hvis kvinder ikke var iført
mindst tre stykker kvindeligt tøj, kunne de blive anholdt og smidt i fængsel,
så det var et svært tidspunkt at være sprunget ud på.
CHICAGOS POLITI RANSAGER TRE BØSSEBARER
Hvis man besøgte barerne, blev man tjekket med en lommelygte,
og hvis man kom ud iført bukser med lynlås foran, røg man ud i salatfadet.
Så udgav man sig jo for at være et mandfolk.
HALVFEMS ANHOLDT I NATLIG RAZZIA
POLITI
Jeg blev aldrig fanget i razziaerne. Jeg sprang ud af vinduet og spænede.
Jeg takker Chicagos befolkning for tilliden.
Gamle Daley gjorde mange af mine venner arbejdsløse,
fordi de offentliggjorde folks navne og profession.
Lærere og professorer og skoleledere mistede deres arbejde.
Der er mange historier om folk, der mistede deres arbejde og begik selvmord.
Nogle mistede forældremyndighed, mange blev skilt. Der kunne ske alt muligt.
-Vi besøgte aldrig de barer. -Vi var aldrig på bar.
Vi ville ikke sendes tilbage til Canada. De gennemførte en razzia.
-Ja... I var jo indvandrere. -Ja.
-Så I måtte bare ikke dumme jer. -Vi havde opholdstilladelse.
Jeg tror primært, folk mødte hinanden til fester.
Ja. Jeg husker, vi var til nogle fester,
hvor alle os piger kom, og vi dansede hele natten.
Den eneste gang, man slog sig løs, var, når man var ude med sine egne.
Har I overvejet at gifte jer?
-Nej. -Ja, jeg har.
-Jeg har, men han... -Med hvem?
-Er der noget, du ikke har fortalt? -Har du tænkt over det?
Forleden sagde de, at det nu er lovligt at blive gift i Illinois.
Ja.
Og jeg sagde til Terry, "Hvad synes du, min skat?" "Det ved jeg ikke," sagde hun.
-Holder I stadig stand? -Jeg er ikke sikker endnu.
-Vi vidste ikke, at du overvejede det. -Jeg synes, det er helt vidunderligt.
-For mig er der ingen grund til det. -Ikke det? Fint.
-Alt går, som det skal lige nu. -Jeg har det på samme måde, John.
Jeg har det sådan, at jeg ikke elsker andre personer, som jeg elsker ham.
-Sådan. -Jeg har det som John.
Det hele er faldet til ro, så der er ikke rigtig nogen grund til det.
Men...
Hvorfor ikke?
Vi boede i Chicago i 42-43 år.
Michigan Avenue er så smuk lige nu. De har boulevarder, og om foråret...
-Sådan en ville jeg godt prøve. -En Segway, ja.
Vi arbejdede i 26 år på det samme kontor.
Folk spurgte, hvordan vi kunne klare at bo og arbejde sammen i 26 år?
Vi havde det dejligt med at arbejde sammen. Det havde vi.
Vi arbejdede for Watson & Boaler, der lavede de fineste møbler.
Og vi havde en velhavende kundekreds.
På kontoret var vi dybt professionelle.
Vi gik altid i kjole og høje hæle og med makeup og læbestift på,
Vi havde altid hele udstyret på.
Vi lignede pæne damer, og det kunne de folk, vi mødte, godt lide.
Alle, der ikke var homoseksuelle, vidste det ikke. Det gjorde de ikke.
De troede bare, vi var gode venner, hvilket vi selvfølgelig også var.
Meget gode venner.
-Hej. -Hej...
Disse damer var blandt bygningens første lejere.
Når det blæste op, kunne man høre bygningen knage.
-Jeg er sikker på, det stadig sker. -Nej, vi hører ikke noget.
-Kan du huske, der var et hul i jorden? -Ja. Jeg kan huske, det var så dybt.
Vi boede lige derovre.
Kan I se kirken derovre? Den boede vi tæt på.
Ja, fire-fem gader væk.
-I Old Town. -Ja.
Jøsses, ja.
Det er lang tid siden, vi har set vores hus.
Vi boede på 1. sal, og da vi fandt stedet,
sagde vores udlejer: "I får aldrig lov til at flytte."
Og det fik vi heller ikke. Vi boede her i 20 år.
Vi elskede bare at bo her. Det var fantastisk.
Området er så vidunderligt.
Vi gik bare herop og tog bussen.
Hvor lang tid var der til arbejdet? 10-15 minutter, tror jeg?
Du godeste. Du var catcher.
-Jeg spillede utility infielder. -Fantastisk.
Så I skulle bare have kjole på?
-Ja. -Du godeste.
-Gled I nogen sinde ind i baserne? -Ja, da.
Vi havde en pige, der stjal 201 baser på et år.
-Det har ingen mand klaret. -Du godeste.
Det her lille kort er så morsomt. Når folk hører, at man spillede professionelt
og var med i I en klasse for sig, synes de, det er vældig spændende.
Og hvis man så forærer dem et kort, bliver de helt begejstrede.
Det er da morsomt, at det lille kort har gjort så mange glade.
Og alle pigerne siger det samme.
Så jeg sørger for at have et par i tasken.
Amerikansk baseball præsenterer the All American Girl Baseball League
til forårstræning i Alexandria, Virginia.
Okay, piger, spil så.
Min drøm gik jo i opfyldelse, for jeg kan huske, at jeg sagde til min far,
at hvis jeg kunne spille bold hver dag, ville det være min drøm.
Så det skete.
Og en af de kvinder, der blev betalt for at spille bold, var Terry Donahue.
Terry spillede for Peoria Redwings under 2. verdenskrig
i det, de dengang kaldte All American Girls Baseball League.
Philip Wrigley, der havde Cubs,
fik idéen til at fylde baseballbanerne op med kvindelige spillere.
Så han sendte sine spejdere ud over hele USA og Canada
efter de bedste softballspillere, de kunne finde.
Han hentede 200 af dem til Wrigley Field,
og ud af de 200 piger valgte han 60 til at danne fire hold.
Og så valgte han midtvestlige byer som Rockford,
Kenosha, Racine, South Bend, Peoria
til at være med i den liga, han havde dannet.
Og som canadier kan jeg sige,
at vi var lykkelige for, at Wrigley inkluderede Canada.
Der var også et par piger fra Cuba.
Det er den gamle traktor. Og du godeste. Der er den gamle farm.
Og det er far, der holder mig.
Det var et lykkeligt hjem.
Jeg er født og opvokset på en farm i Melaval, Saskatchewan.
Jeg voksede op under Depressionen,
og der var ingen penge, så hvad lavede man, når man havde lavet sine lektier?
Jeg gik ud og legede med min bror, der var rigtig dygtig til baseball,
og jeg tror, han gjorde mig bedre, fordi han altid kastede jordstrygere.
Og brødre ser helst, at man ikke rammer bolden, så han kastede virkelig hårdt.
Og det var nok mit held.
Så hvor gammel var du, og hvad klasse gik du i, da talentspejderen kom?
Da jeg spillede baseball i skolen, blev jeg opdaget af holdet i Moose Jaw,
så jeg kunne spille der i ferierne, når skolen var lukket.
Da talentspejderne fra USA kom, var jeg 19, og jeg kom hertil, da jeg var 20.
Jeg ankom i 1946 helt alene.
Jeg kendte ikke til Chicago, og jeg vidste ikke, hvor stor byen var.
Jeg ved kun, at jeg var på prøve, og jeg næsten ikke kunne vente.
Da mit nummer blev kaldt, løb jeg ud for at være shortstop,
og så begyndte de at slå til boldene, og jeg havde en god dag,
for jeg greb dem alle sammen, og jeg løb rundt og fik fat i dem.
Og så var der et skævt opspring, så jeg fik en skade på øjenbrynet.
Og da jeg løb ud på sidelinjen, sagde de, jeg skulle syes.
Men jeg bad om et plaster, så jeg kunne komme ud igen, for jeg var ikke færdig.
Øjenskade
De bragte mig tilbage og sagde, jeg havde mod.
Og så kom udtagelsesdagen. Jeg glemmer det aldrig.
Det var en stor hal med alle de unge piger,
der alle var kommet for at blive udtaget.
Mit navn blev ikke kaldt, det blev ikke kaldt,
så jeg tænkte, at jeg nok måtte rejse hjem og sige, jeg ikke var god nok.
Og så blev mit navn kaldt for Peoria Redwings.
Og jeg kan godt sige, at jeg var den lykkeligste pige i det rum.
Jeg blev hos dem i alle fire år, og de byttede mig aldrig ud.
Disse kvinder havde tydeligvis lagt et fundament
for alle de kvindelige atleter, som fulgte efter dem.
Op med hovedet...
I EN KLASSE FOR SIG SELV (1992)
Ret ryggen... Og sid ned.
Selv om de skulle lave en masse fjollede ting for at få spilletid...
De skulle på charmeskole for at lære at lægge makeup.
Vi skulle ligne damer, men spille baseball som mænd, og det gjorde vi.
Den kan jeg ikke glide i.
Det har var vores spillerdragt.
Den skulle nå til 15 cm over knæet, og de var altså nederdele.
"Tiby" Eisen glider hjem med et run og en flot hudafskrabning.
Hellere hudafskrabninger end lange bukser?
Folk troede jo, vi bare skulle hygge os, fordi vi spillede baseball i nederdele.
Men da de kom ud og så, hvor godt vi spillede, så kom de igen hver gang.
Og i 1948 tiltrak vores liga en million mennesker.
KENOSHA COMETS MOD ROCKFORD PEACHES
Jeg tror, de var feminister. De spillede jo baseball, for pokker,
og det gjorde kvinder bare ikke.
De havde modet til at gøre noget, der var så anderledes
i en tid, hvor forskellighed ikke blev betragtet som noget godt.
Vi var en herlig gruppe tøser.
Min gode ven, Betty og jeg spillede på samme hold.
Hun sagde: "Terry, jeg ved ikke, om du kender til den slags...
Men når de her kvinder mødes, så mødes de med andre kvinder."
Men det kendte jeg ikke noget til.
Og så sagde hun, at hun bare ville orientere mig om, hvad der foregik.
Jeg havde aldrig hørt om den slags piger.
Jeg vidste ikke, hvem der var hvem, men Betty og jeg tog ingen chancer.
Vi låsede døren.
Vi flyttede vores kommode og vores stole hen foran døren.
Vi ville da ikke have dem ind på værelset.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle mene, før jeg mødte Pat.
Jeg ved ikke, hvad der skete, men der skete det.
Det var en af mit livs bedste dage,
da jeg mødte hende den søndag morgen på hockeybanen i Moose Jaw.
Jeg tror, jeg var 18.
Hun var måske 22, ja.
Så det hele begyndte i 1947.
Det virker som en dobbelt levetid.
Og vi lo, fordi vi ikke forstod, hvordan det kunne ske.
Så mange år, og alligevel... er det, som om det hele begyndte i går.
Vi løb på skøjter en aften sammen.
Og ved det næste sving løb hun den ene vej, og jeg løb den anden.
Og så sagde hun: "Her," og så gav hun mig et stykke papir.
Jeg kunne knap nok vente på, jeg nåede hen til den næste lampe.
Det var den smukkeste besked, som Pat skrev.
Hun skrev, hun var en læsehest, og at hun læste mange historier,
men at hun aldrig havde oplevet, at en kvinde kunne elske en anden kvinde.
Og så skrev hun, at hun mere end noget andet håbede, at det var gengældt.
Jeg fik lyst til at vende om og løbe tilbage.
-Vi blev næsten låst inde i kirken... -...fordi der var sandstorm.
Vi gik ned ad Main Street og kyssede, for ingen kunne se os i sandstormen.
Det var virkelig svært at finde sammen.
Engang tjekkede vi ind på hotellet uden kuffert eller noget.
Tænk, at vi gjorde det.
Og jeg var kendt på stedet på grund af sport.
-Og vi spillede hockey. -Vi spillede hockey.
Og vores billeder var i avisen. Jamen du godeste. Det var ikke smart.
Men det var lykkelige tider, da jeg fik hende ud på farmen.
Når der var ferie, glædede jeg mig til at komme hjem, og jeg sagde til Pat:
"Kom med mig hjem, så garanterer jeg for, at du kommer til at more dig."
Og da hun sagde, hun ikke kunne komme, sagde jeg, at jeg ventede på stationen.
Og så stod Pat af toget. Og vi havde det rigtig dejligt.
Og i mellemtiden kom jeg sammen med Bill fra Peoria,
og han kørte hele vejen op til Canada, og jeg sagde: "Kom bare, men uden ring."
Han kom ind af fordøren, og jeg gik ud af bagdøren med Terry.
Jeg blev næsten gift, da jeg var 18,
men den unge mand, jeg var forlovet med... døde.
Så gik jeg ud med en anden ung mand. Det er under krigen.
Og så var der en anden ung mand, der var pilot, og han blev dræbt.
Og så gik jeg ud med en søn af en farmer.
Han kørte en traktor, der rullede rundt,
og så døde han.
Alle disse mystiske ting skete, og det fik mig til at tænke:
"Det er ikke det her, der er meningen."
Det var før, jeg mødte Terry, og det forandrede alt.
Ja. Patty, du var beregnet til mig.
Det tror jeg, du har ret i.
Både Pat og jeg havde mandlige bejlere.
Åh, Gud. Jeg var sammen med ham der Len.
Len og jeg kørte sammen ned til USA i 1949.
Vi rejste med vores hold i to uger.
Så vi så dem spille, og det var helt vidunderligt.
Jeg delte værelse med Terry, så han måtte flytte på hotel.
Og jeg var rigstelefon-dame, så jeg kunne altid finde dig.
Det her er vildt. Det var efter sæsonen, og du havde købt den gamle bil.
-Ja. -Og de andre tøser.
-De kørte fra Chicago op til Moose Jaw. -Og det var 2400 km.
Jeg fandt hende undervejs. Jeg fandt et motel, og der var hun.
Jeg kunne ikke slippe af sted med noget.
Men jeg fik et chok, da Pat ringede.
"Hej Terry." Hun flippede helt ud.
Len og sine forældre ville have, jeg giftede med ham. Søsteren kom efter mig.
Hans bror kom efter mig, og jeg sagde: "Terry, vi må væk. Vi smutter."
Pat sagde, vi var de eneste to i verden, der var sådan,
så jeg svarede: "Lad os flytte til USA."
Vi troede, det ville blive lettere at være os selv.
Men vi kendte ikke nogen. Vi var bare glade for at være sammen.
Jeg spillede baseball, og Pat fik et job.
Og så tog jeg hjem efter sæsonen for at besøge min far.
Og jeg sagde til Pat, at jeg ville komme tilbage, og jeg kom tilbage og fik et job.
VELKOMMEN HJEM, TERRY
Vi fandt en møbleret lejlighed.
Den indeholdt to værelser.
Jeg havde en stor, brun, gammel stol, vi begge to kunne sidde i.
Det var svært at møde søde mennesker.
Men det lykkedes efter et stykke tid. Vi var meget forsigtige.
Virkelig? Er du ikke sikker endnu? Hvilket år vil du være sikker?
Jeg var bekymret for at sige det til Al.
Jeg havde fem brødre, og jeg mistede alle undtagen en.
Og han er tre år yngre end mig, og vi er meget tæt knyttet. Jeg elsker ham.
Og han elsker Terry.
Vi talte i telefon, og så sagde jeg det bare.
Jeg sagde: "Terry og jeg har været sammen i mange, mange år."
Og jeg sagde: "Og vi overvejer at blive gift."
Larmende tavshed.
Og så sagde han: "Det går ikke. Det vil skade vores familie."
Og jeg svarede: "Hvordan kan det skade familien?"
Han sagde, jeg ikke måtte sige det til nogen i hans familie.
Jeg regnede med, han ville reagere sådan.
Jeg kunne lide Al. Han er en herlig fyr, men han var fordomsfuld.
Jeg sagde, jeg håbede, han ville ændre mening. Hvad skulle jeg ellers sige?
Så hvis vi beslutter at gifte os, så gør vi det... uanset hvad.
-Han kan ikke tale os fra noget som helst. -Nej.
-Og... -Alt andet lige er det hans problem.
Jeg kan ikke forestille mig, han slår hånden af sin eneste søster. Umuligt.
Jeg blev født i Cabri, Saskatchewan.
Den 27. september 1928.
Og jeg havde fem brødre og en søster. Vi var syv.
Vi havde en rigtig dejlig farm med klipper, hvor jeg skrev digte.
Og vi havde åer og en dæmning og nogle heste.
Min far havde et lille mejeri, så han leverede mælk til folk i byen.
Jeg havde to brødre, der var i luftvåbnet under krigen.
Min bror, Wally, var min mors yndlingsbarn.
Han var hendes yndling.
Han ville være pilot, og han var lige fyldt 17.
Og hun skrev under på, at han måtte melde sig.
Og han ankom til England på sin 19-års fødselsdag.
Du godeste.
Han gennemførte alle sine flyvninger.
Og så bad de ham flyve en tur til, og så blev han dræbt.
Han blev skudt ned over Tyskland.
Mor døde to år senere.
Det var vist hjertesorg. Jeg var kun 15, da hun døde.
Efter min mors død giftede min far sig igen.
Så jeg fik en stedmor, en stedsøster og to stedbrødre.
Vi syntes ikke, at hun var verdens bedste mor.
De tog væk i weekenden og låste al den gode mad væk i kælderen.
Hvad er det for en måde at holde hus på?
I 1959 blev min far og min stedmor dræbt
ved en jernbaneoverskæring.
Toget ramte dem, og de blev begge dræbt.
Terrys mor og far kom til begravelsen.
De var så søde over for mig.
Efter min mor døde, mødte jeg Terrys mor og far.
Terrys far sagde til mig, at han ville adoptere mig.
PAT OG FAR
Terry og sin familie elskede mig, og de viste det.
Det er det, man har brug for. Man følte sig elsket og holdt af.
-Hvor er det godt. -Kan du høre, hvordan de lyder?
Ja. Det er skønt.
Nå, men vi ville skrive en sjov sang, men jeg kunne kun finde på en kærlighedssang.
-Åh, det er godt. -Mit hjerte.
-Det er en kærlighedssang, ik'? -Ja.
"Ik'"... Hun er canadier.
Du er min skat
Så mange år sammen
Og flere vil følge
Det håber jeg.
Du er min skat
Så mange år sammen
Og flere vil følge
Du er min skat
Hvor er det smukt.
Efter den sang tror jeg, vi bliver gift.
Okay?
-Må jeg være brudepige? -Du kan være brudepige.
-Må jeg være forlover? -Ja, du må, forlover.
-Ja. -Du godeste.
-Kan vi det? -Ja.
Du er min skat
-Hvordan går det med øvelserne? -Godt. Jeg laver dem.
Hvad har du svært ved nu?
-Det er hoften. -Hoften... Ja.
-Fordi du fik begge hofter udskiftet. -Ja. De blev begge udskiftet.
Det er vigtigt at være aktiv både på grund af Parkinsons og hofterne, og...
Jeg kan godt lide de øvelser, fordi de ikke bare bliver ved og ved.
Lad mig se, hvor godt du kommer op af stolen.
-En. -Sådan.
-To. -Flot.
-Tre. -Armene skal lidt højere op.
-Fire. -Godt.
-Fem. -Godt.
Seks.
-Syv. -Smukt.
-Otte. -Godt.
-Tak. -Jeg laver ti.
Du kan lave ti.
-Ni. -Du er jo gammel atlet.
-Ti. -Sådan, Terry. Godt gået.
Kom frem med foden. Der sker noget med ens holdning, når man bliver ældre,
men Parkinsons syge har det med at få en til at læne sig frem.
Som en gammel kone.
Ja, men du opfører dig ikke som en gammel kone, Terry.
ET ÅR SENERE
Jamen altså... Hun har dage, hvor hun ikke er så dårlig
og dage, hvor det ikke er godt, men i morgen får hun en ny indsprøjtning,
og vi beder til, at det hjælper denne gang, for første gang hjalp det ikke.
Smerterne er forfærdelige, og hun får medicin for dem.
Hun skal tage en hver fjerde time, men vi forsøger at fordele det lidt.
Hun tager dem ikke så tit.
Men… Åh.
Jeg tænker kun på hendes helbred.
Hun skal have det bedre. Hun skal være lykkelig.
Der er så mange ting, hun ikke kan mere på grund af rystelserne i hånden,
så jeg holder øje med alt. Jeg vil ikke have, hun er alene.
Det er bekymrende.
Hvad hun betyder for mig... Hun betyder alt for mig.
-Hent din stok, så går vi. -Okay.
-Jeg må passe på. -Ja. Skal jeg hjælpe dig?
Ja.
Det, der bekymrer mig mest, er den svækkelse, jeg oplever,
og Pats manglende fremskridt med at stykke en plan sammen, så de kan flytte.
Jeg mener hun foretager sig ingen ting. Hun rokker sig ikke ud af stedet.
Og det frustrerer mig.
Problemet er, at tante Terry vil flytte, men det vil Pat ikke.
Jeg bliver nok nødt til at foretage en intervention. Jeg har ikke andet valg.
-Der er ingen hjemme. -Patty, hej, skat. Hvordan går det?
Hvor er det dejligt at se dig.
-Du godeste, hvor ser du godt ud. -Er det lille Diana?
-Se dig lige. Min Diana. -Er det lille Diana?
-Jeg er bange for at se dig, Patty. -Jamen jeg har det ret godt.
Diana.
Det er hendes lille skat.
Godt at se dig.
-Du må have været træt. -Gud, hvor er det godt at se dig.
Det er vidunderligt. Lad mig nu se dig.
-Hun ser vidunderlig ud. -Du ser godt ud.
Sidste gang, jeg så jer, vejede tante Terry nok fire-syv kilo...
-Måske ti kilo mere end nu. -Ja.
-Hun burde veje omkring 56 kilo. -Spiser du?
Ja, jeg gør.
-Jeg ved ikke, om hun spiser nok. -Sikkert ikke. Du har god appetit.
-Jeg spiser da lige så meget som dig. -Nej.
-I får frosne middage leveret, ikke? -Ja, vi køber dem.
Det er et tidspunkt i livet, hvor I burde få hjemmelavet mad,
og hvor I burde få gjort rent. Det er på høje tid.
Det er ikke noget, I skal bekymre jer om,
men det er noget, der bekymrer os andre, for hvad skal der dog ske?
Jeg havde en drøm, hvor jeg drømte, at vi solgte huset med indbo.
-Det er den vej, jeg synes, vi bør gå. -Det kan jeg ikke.
-Jeg kan da ikke forlade de her stole. -Åh, Pat. Du…
Jeg vil ikke forlade de stole.
De to lamper skal vi også have med.
Og malerierne... Dem skal vi også have med.
Alt det her... Der er ting og sager over det hele.
Du kan bare beholde dine ting. Det vigtigste er, at vi får jer væk herfra.
Vi må vel finde ud af, hvor I vil bo.
Vil du bo her eller i Florida? Jeg ved, du ikke vil til Canada.
Nej. Edmonton ophidser mig ikke, og jeg ved ikke hvorfor.
-Altså... -Jeg elskede Sarasota.
Jeg er også vild med Florida. Der er smukt, og jeg elsker at være der.
-Men det er ikke noget for os nu. -Der er dejligt varmt og grønt.
Jeg kan ikke køre bil, og du ved ikke, hvor længe du kan.
Og så hænger du fast dernede med en golfbane og en lille å.
-Jeg har en lille å. -Det er ikke et godt sted.
Det er det ikke.
Det ville ikke være så slemt, hvis du fandt et godt sted at bo her.
-I St. Charles? -Ja.
-De må have nogle gode steder her. -Jamen de er ret dyre.
Ja...
Det bliver alligevel dyrt, hvis en af jer bliver syg,
og den anden skal have hjælp døgnet rundt.
Så måske skulle vi begynde at se på steder her.
-Ikke? -Ja.
-Patty? -Jamen det kan vi vel.
-Gør det ondt, når du står op på den måde? -Nej, det gør ikke ondt nu.
Jeg har det godt i dag, fordi du er kommet.
-Tante Terry, vi må have det her løst. -Ja, vi skal til Edmonton.
Så kan vi rejse væk om vinteren.
Jeg tror ikke, du opnår enighed om det, skat.
Find det sted, du lige nævnte. Dell et eller andet.
-Jeg tror, det er Delnor Glen. -Skal jeg lige slå det op for dig.
Nej. Jeg vil bare af med den her.
Der er din pille, Terry.
Sørg for, at du spiser det hele.
-Ja. -Det skal du.
-Pat? Hvis vi tog derhen i dag... -Ja...
...og de så sagde til os... at de har en ledig lejlighed i næste måned...
...som I kan få...
Så kunne vi jo gøre det.
-Nej. -Jo, vi kunne. Det kunne vi.
Når man beslutter sig, kan man få det gjort.
-Godt... -Jeg sover ikke længe.
Hej, Debbie. Mit navn er Diana Bolan, og jeg er på besøg fra Canada.
Jeg besøger mine tanter, og jeg er interesseret i, hvad De kan tilbyde,
og jeg tænkte, om det var muligt at komme forbi i eftermiddag eller i morgen
og se stedet, mens jeg er i St. Charles?
-Godt, luk så øjnene, ikke? -Ja.
Godt... Fint.
Fint. Det sætter jeg pris på. Tusind tak, Debbie.
-Tak. -Farvel.
-Fandt du ejeren? -Jeg talte med Delnor Glen.
Og...
En toværelses lejlighed koster 5.000 dollars om måneden.
-5000 dollars om måneden. -Og en ekstra person koster 1.500.
Så det koster $ 6.845 om måneden.
-Om måneden?! -For to.
-Hvor meget? -Næsten 7.000 dollars.
Det er 84 om året.
-84.000? -Ja.
Det er lidt for dyrt for mig.
Så er det da nemmere at krepere.
Så jeg spekulerer på, om der er andre steder, vi kan ringe til.
-Ældreboliger... -Lad os se... Jeg troede, jeg havde noget.
Det er ikke... Marlene sagde, hun gav dig en masse ting. Det er rigtigt.
-Vi smed det ud. -Smed I det ud?
-Ja. -Nej, vi gjorde ej.
-Det troede jeg, vi gjorde. -Hvornår var det?
-Her, skat. Nu skal jeg. -Er der noget her?
Nej, vent lidt...
Hvad laver du, Terry? Der er rigtig mange ting derinde. Du skal ikke gå derind.
-Hvad laver du, Terry? -Jeg ser lige efter en gang til.
Terry, de er der ikke. Det garanterer jeg for.
Vi har gennemgået det hele. Der er ikke noget.
-Jeg vil vise Diana, hvad jeg har. -Nej, lad være.
-Jeg gør det. -Det skal du ikke. Nej. Bestemt ikke.
Du har kendt mig hele livet. Hvorfor stoler du ikke på mig?
-Det gør jeg også! -Jeg har ingen motivation, intet!
-Jeg vil bare passe på hende. -Bliv nu ikke så oprørt.
Hvordan kan jeg undgå det, når du sidder på pengene og siger, du ikke har råd?
Det giver ingen mening. Tante Terry trænger til hjælp nu.
-Det ved jeg. -Og det gør du også.
Og jeg ved ikke, hvorfor du ikke vil have, jeg gør noget eller ved noget.
Men det siger jeg dig, Pat... Jeg er ligeud ad landevejen,
og jeg vil aldrig nogen sinde i mit liv udsætte tante Terry for nogen fare.
Jeg har ønsket at komme herned i et år, men du sagde: "Nej, kom ikke."
Og så kommer jeg, og så vejer hun 45 kilo.
Du har dårlig ryg,
og du aner ikke, hvor meget jeg elsker tante Terry!
Du ved det bare ikke. Jeg vil bare have, at tante Terry er tryg. Det er alt!
-Det er mange penge, Diana. -Det er alt!
Jeg er så træt af at skulle kæmpe med det her.
Jeg kan simpelthen ikke tro,
at du føler, at jeg prøver at holde noget fra dig, for det gør jeg altså ikke.
Det gør jeg ikke.
Da du sagde det i aftes, var det som et stik lige i hjertet!
-Hvad sagde jeg? -At Terry ikke måtte sige noget til mig.
-Hvabehar? -Nej... "Sig ikke noget til hende."
"Du må ikke sige noget til hende."
-Det er ikke sandt, for Pat er… -Nej.
-Det er et spil. -Du ved det jo godt. Ikke, Diana?
Jeg fortalte tante Terry i morges, at jeg ikke ville se hendes ting.
Hun fandt det frem alligevel. Jeg så på det. Hun ville have, jeg så det.
Jeg så på det. Jeg sagde, at jeg ikke vil se det.
Men hun sagde, hun godt måtte vise mig det.
I har penge nok til at flytte derind.
Du har masser af penge selv uden huset...
Over en million dollars. Så hvad er problemet?
Hvorfor jeg skulle have sagt det, fatter jeg ikke.
Jeg kan heller ikke tro det, men hun sagde, hun var ked af det.
Er det her ikke dumt? Du siger dumme ting, Diana.
Diana, Pat elsker dig.
-Jeg ved ikke, hvorfor hun sagde det. -Heller ikke jeg. Hvad forestiller du dig?
Jeg har ikke brug for det her. Hun skal bare passe på dig.
Søde, Diana... Jeg kan ikke tro, at du føler sådan for mig, Diana.
-For guds skyld… -Ved du, hvad det vigtigste for mig er?
Det er så smukt at se dig og tante Terry sammen.
Du behandler tante Terry, som om hun er af guld, og det er det vigtigste,
og jeg er ligeglad med, om du holder af mig, så længe du holder af hende.
Stop så, for jeg elsker dig, og jeg holder af dig.
-Bare tag dig af tante Terry. -Hør nu her...
-Nu stopper du med alt det vrøvl... -Det er, fordi jeg hørte det i aftes.
For helvede da også...
Du ved, at jeg elsker dig.
Så fatter jeg ikke, hvorfor du ikke siger det, så jeg kan hjælpe jer på plads.
I er nødt til at lukke mig lidt ind.
Bare en lille smule.
-Jeg vil bare sikre mig, at du er okay. -Helt ind, Diana.
-Har du hovedpine, Pat? -Nej.
Jeg har hjertesorg.
Jeg er ked af det.
-Hvad? -Jeg siger, jeg er ked af det.
-Tallerknerne beholder vi, Pat. -Ja.
-Den var god. Vil I have klokken? -Ja, den kan jeg lide.
Sølvtøjet... Vil du beholde det eller forære det væk?
Det er smukt, ikke? Gad vide, hvad det er værd?
Bogreolen skal med. Det samme gælder kommoden.
-Og billederne skal også med, ikke? -Ja.
Op... Dygtig pige.
-Hvad gør jeg med den bold? -Smid den ud.
Jeg smider den ikke ud. Det er en splinterny bold.
TURIST VED ET TILFÆLDE
Jeg smed 110 bøger ud.
Alt er så snavset.
Fint.
Peoria Redwings.
-Bøj knæene. -Ja, du kan.
-Skal den med? -Nej.
CHICAGOLAND TRUCKUDLEJNING
Det er sjovt at se alle de billeder. Det vrimler med homoseksuelle.
Det er hendes baseball-venner.
Tante Terry bliver glad for at se de billeder.
Billeder af deres rejser og deres venner og…
Jeg ved ikke engang, hvem de er. Dem her...
De har en helt anden familie udover os. De har haft et helt andet liv.
-Det er bare en masse ting... -Jamen du godeste.
-Vent, Patty. -Du godeste, hvor var jeg solbrændt?
Tænk, hvor var jeg tynd.
Ja, du lignede Lauren Bacall.
Gud, hvor I elskede at tage billeder i sengen.
Du godeste.
-Se her. -Da var vi på vej til Cuba.
-Det er Havana. -I var på vej til Cuba.
-Til forårstræning. -Der er du, Terry.
-Du havde en tekop i hånden. -Ja, det er Cuba.
Tante Terry, du smider hatten for at gribe.
Det var der mange catchere, der ikke gjorde.
Du så ret godt ud, min skat.
Jeg synes, de ligner breve.
For pokker da også. Det er noget, jeg skrev til Terry.
Skrev du til Terry? Virkelig, Pat?
Jøsses.
Værsgo... Jeg begynder at græde.
Det hedder: Altid jeg vil huske denne nat.
"Det var måske blot en tur til I måneskinnets skær
Men det betød alt, skat Fordi jeg gik med dig
Det var måske blot en nat til En enkelt nat af syv
Min kære, du var der med mig Det var en til nat i himlen
Af sted vi gik, tit uden ord Mens vi kom til Moonlight Lane
Lykken dansede indeni Når du smilende kaldte mit navn
Øjeblikke svævende som på en slæde Alene gik vi hånd i hånd
Det var en nat, jeg glad vil huske Atter en nat, der var vor egen."
-Patty, hvor var det smukt... Smukt. -Ved du hvad?
-Du kunne udgive en bog. -Hvor er de smukke.
Du godeste. Der var ikke så få af dem, hvad?
-Hvorfor er det nederste revet af? -Ingen måtte vide, vi havde skrevet dem.
Hvis nogen fandt dem og læste dem.
Den gang måtte man jo være forsigtig.
Vi tænkte, at hvis der skete noget med os to,
ville vores familier jo ikke vide, hvad vi var.
Det er da sandt, ikke, Pat?
Vi kendte folk, hvor familierne slog hånden af dem.
-Troede I, jeg ville gøre det? -Ja da.
-Virkelig? -Hun var bange.
-Du vidste det jo ikke. -Hun ville ikke miste dig.
Vi måtte være forsigtige.
-Pat! -Okay.
Judy.
Ser det ikke lækkert ud? Krabbekager med hollandaisesauce.
Rul så rundt.
Rul så rundt, lille hund.
Det er stadig vådt.
-Det føles som vores hjem. Ikke, Terry? -Ja. Hver dag er bedre.
Når vi kan se vores bord fuld af papirer, så føles det som vores hjem.
Vi var de modvillige debutanter. Vi var ikke klar til at komme.
Vi elskede huset, og vi var så glade for bo der i 21 år.
-Vi var ikke rigtig klar. -Vi havde brug for, at Diana sagde:
"Vi er bekymrede for jer, så nu skal I gøre det her."
Vi havde brug for det skub, hun gav os.
For hun bekymrede sig og ønskede, vi skulle være glade og trygge.
Ja.
Jeg tror, det er det helt rigtige valg.
Ja. Jeg føler, vi blev ledt herhen.
-Der er ikke én her, vi ikke kan lide. -De er nysgerrige.
Nej. Jeg har ikke noget behov for at fortælle alle de ting.
-Jeg synes ikke, det er nødvendigt. -Nej.
Hej. Kom ind.
-Giv hende den. Han giver dig en blomst. -Tak, skat.
-Kom, Jackson. -Hvor er han køn.
Kom ind. Vil du besøge tanterne?
Tænk, at vi gør det her.
Det kan du tro.
Tillykke med fødselsdagen og det hele.
-Ja, og alt det... -Og alt det.
Det kan du tro.
-Godt, så gør vi det. -Ja, kom så.
Græd så.
-I får ikke kolde fødder, vel? -Nej.
Hvor er den smuk.
-Tammy. -Ja. Jeg kan fandeme se det.
Og vi kan høre dig.
Der er en, der vil hilse på.
-Hej, Tammy. -Jeg elsker dine balloner.
-Hej, Tammy. Vi savner dig her. -Ja.
-Gid du var her, Tammy. -Ja.
Venner…
Brudene er klar, så jeg beder jer samle jer.
Vi er her for at fejre en det-er-på-høje-tid-fejring.
Og det er på tide.
Og vi begynder med E.E. Cummings ord.
"Jeg bærer dit hjerte med mig
Jeg bærer det i mit hjerte
Jeg er aldrig uden det
Hvor jeg end går Går du, min skat
Jeg frygter ingen skæbne For du er min skæbne, min kære
Jeg vil ikke have nogen verden for smukke, du er min verden
Jeg bærer dit hjerte
Jeg bærer det i mit hjerte."
Terry og Pat, I er forsamlet her i dag med familie og venner
for at forene jeres liv i det hellige og formelle
og lovformelige ægteskab.
Tager du, Emma Marie Henschel,
denne kvinde, Teresa Paz Donahue, som din ægtehustru?
Ja.
Lover du at elske hende og ære hende
og værdsætte hende, når du deler dit liv med hende,
og være hendes kærlige og forstående ledsager gennem alle dine dage?
Ja.
Tager du, Teresa Paz Donahue,
denne kvinde, Emma Marie Henschel, som din ægtehustru?
Ja.
Lover du at elske hende og ære hende
og værdsætte hende, når du deler dit liv med hende,
og være hendes kærlige og forstående ledsager gennem alle dine dage?
Ja.
Pat, tag Terrys ring
og sæt den på hendes finger og sig:
"Terry, med denne ring ægter jeg dig."
Terry, med denne ring ægter jeg dig.
Og Terry, tag Pats ring
og sæt den på hendes finger og sig til hende:
"Pat, med denne ring ægter jeg dig."
Pat, med denne ring ægter jeg dig.
Pat, med udvekslingen af ægteskabsløfter og ringe
har I bekræftet det juridisk, der har eksisteret i tro og kærlighed
i meget snart 70 år.
Vi fejrer jeres rejse sammen.
Vi glæder os over, at I ikke behøver kalde hinanden kusiner…
...længere.
Endelig kan I kalde hinanden for elskede hustru.
Og nu må I hver især kysse bruden.
Jeg vil fortælle jer, at det her er en strålende dag,
og vi vil takke alle, der er her, for at de kom.
I har været elskede venner gennem årene,
og vi er meget taknemmelige for, at I er deres anden familie.
Og tak, fordi I kunne komme. Og tillykke til jer begge.
-Tak. -Skål.
-Held og lykke. -Ja.
-Ja. Jeg er glad for, du er her. -Det er jeg også.
Skal I kysse?
Hun var Terrys match.
Holder du af sportskampe?
Cubs-kampe. Baseball-kampe.
-Det er din anden familie. -Ja.
-Bedstemor Rosies? -106 år.
Og tante Terry hyrede en manager...
NYGIFTE
-Du ser bedre ud. -Gør jeg?
-Ja. -Det er, fordi jeg har en rød skjorte på.
-Kan du gå? -Med en rollator. Ikke uden.
Så bliver vi to et yndigt par.
-Vi har altid været et yndigt par, Terry. -Ja.
Vi er sammen i vores i halvfjerdsindstyvende år.
Når du kommer op igen. vil jeg være rigtig god ved dig.
Du er altid god ved mig, Terry. Du behandler mig altid godt, skat.
Du er en smuk lille pige.
Ja, sådan... Sådan, min ven.
-Jeg elsker dig, Patty. -Jeg elsker også dig, skat.
Du skal nok blive rask igen.
Du skal være en sød pige og spise.
-Og spise. -Åh, Terry. Jeg gør altså mit bedste.
Men hvis jeg ikke kan spise, så kan jeg ikke spise.
Bare rolig, skat.
Du ved, jeg bekymrer mig om dig, og jeg vil bare have, I er glade og sunde.
Jeg ved, den forbandede Parkinsons syge er svær at styre,
og jeg husker, da du sagde, at alderdom ikke var for tøsedrenge.
Du er en sej tøs, og jeg ved, du kæmper videre,
men hvis du får brug for mig, skal du bare ringe til mig.
-Ja. -Det gør vi.
Og Patty, lov mig, at du ringer, hvis du får brug for mig.
-Det skal jeg nok, skat. -Okay.
-Farvel. -Jeg elsker dig. Farvel.
-Farvel. -Pis.
Vi tænkte over det og talte om det, og vi besluttede at rejse hjem til Canada.
Jeg tror, jeg har det.
Der er du. Hej, skat.
-Kom herind. -Nu skal jeg hjælpe dig.
-Her er jeg, Terry. -Okay.
-Giv hende et knus. -Kom her.
Vil du ikke have et godmorgenkys?
-Ikke før... -Ikke før jeg sidder ned?
Ja.
-Vi må se at komme af sted. -Du skulle nødig snakke.
-Jeg får det råt for usødet, hvad? -Ja.
Fint nok... Jeg elsker dig alligevel.
Tante Terry, du skal være sød mod din lille skat nu.
-Hun vil ikke give mig et kys. -Hvorfor?
-Terry? -Hvad?
-Vil du give mig et godmorgenkys? -Jeg overvejer det.
Du overvejer det. Okay, sig til, når du er klar.
Jeg ser på kameraet.
Her, kom. Giv mig et kys.
-Godt, alle sammen, så flytter vi. -Vi flytter. Okay.
-Der er vores hus, Terry. -Ja.
Vi var der i 26 år... I 26 år.
Ja.
Jeg elskede det. Jeg elskede at bo der.
-Ikke sandt, Terry? -Ja.
Og nu skal vi videre.
GRÆNSEKONTROL CANADA
-Vi er i Canada. -Vi er i Canada.
Canada.
Vor kærlighed er ægte
Her er anden base...
Glidende.
-Du overtrådte jo reglerne dengang. -Præcis.
Alle, der spillede bold i 40'erne, brød reglerne.
-Du har overtrådt reglerne hele livet. -Ja, det har jeg.
Det er derfor, jeg er så glad. Ikke?
-Var det dejligt at overtræde reglerne? -Ja.
-Du er i Canada. Du er her. -Ja!
Endelig er I hjemme hos familien.
Jeg er glad for, du kom.
Det var et godt træk, for jeg tror, at Terry,
specielt Terry havde brug for at være hos sin familie.
Det lykkedes at få dem hertil, og jeg er rigtig glad for, de er her,
og jeg er klar til at gøre, hvad der skal til.
Jeg er bare glad for, de er her. Jeg er så glad for, de begge er her.
Jeg fortryder intet... Jeg ville med glæde gøre det hele igen.
Jeg tror, kærlighed er kærlighed, og det er det vigtigste.
Pat og Terry levede lykkeligt sammen i næsten to år
I Touchmark ældrecenter i Edmonton, Alberta, Canada.
Terry Donahue døde den 14. marts 2019.
Hendes partner gennem 72 år, Pat Henschel, overlevede hende.
Tekster af: Martin Rendtorff