Downloaded from MY-SUBS.MX
Official MY-SUBS movies site: MY-SUBS.MX
Distillers, selskapet nevnt i filmen, eksisterer ikke lenger.
Diageo, de nye eierne,
er ikke ansvarlige for Distillers sin atferd.
Prolog
Hvis du i dag spurte folk
hvilken katastrofe forårsaket av mennesker i fredstid, var verst,
ville de antagelig svare: "Titanic."
1912, 1512 liv. Eller "Tsjernobyl".
Og det har kanskje tatt livet av et par hundre stykker.
Har de litt mer kunnskap, sier de kanskje: "Da Union Carbide-fabrikken sprengtes.
Antallet døde eller skadde kan være så høyt som 10 000 i den ulykka."
Men Thalidomid er ti ganger verre.
Thalidomid-katastrofen ødela
sannsynligvis mer enn 100 000 babyer,
skadet en million voksne, og likevel tenker ikke folk på den.
Pressekampanjen for ofrene av Thalidomid-katastrofen var
et vendepunkt i britisk journalistikk.
Den ble gjennomført av The Sunday Times under redaktør Harold Evans sin ledelse.
Og den førte til en endring i det britiske lovverket.
Skal vi sette oss ned og...
Dilemmaet for The Sunday Times og Thalidomid er som følger:
Vi hadde informasjonen om at erstatningen var utilstrekkelig.
Vi hadde mer enn bare en mistanke
om at produsenten hadde være uaktsom.
Men ringeaktloven betydde
at ingen av disse tilnærmingsmåtene til Thalidomid-historien kunne publiseres.
Samfunnet hadde blitt mer sammensatt innen 1960-tallet.
Konsernene hadde blitt mektigere og påvirket folks liv i langt større grad.
Men ingen ante hvor innviklet...
MP-ene ante ingenting.
Parlamentet var ubrukelig da saken skulle etterforskes.
De kunne ikke sammenlignes med Kongressen.
Så det var som å sitte i ei fengselscelle.
Slik var det for den britiske pressen.
Strakte de ut armene,
traff de veggen.
Ærekrenkelsens vegger,
forakt for retten, loven om statshemmeligheter.
Da vi forsøkte å kaste lys over situasjonen til Thalidomid-barna
som var blitt født uten armer og bein...
De hadde levd som bare overkropper uten noen form for erstatning i ti år.
Hvorfor var ikke det en stor nasjonal skandale?
Fordi ringeaktloven tilsa at man ikke fikk kommentere
på en sak som lå for retten.
Det var situasjonen. Hvordan var det akseptabelt?
Ser man tilbake på den tidas Sunday Times,
må man beundre den mannens mot.
Han trosset kapitalmakten
til tross for de tøffe juridiske omstendighetene.
Og han tilintetgjorde noen av...
...de juridiske innsigelsene mot journalistikken
på et vis som vi alle har dratt nytte av.
Durham universitet i England
Min interesse for journalistikk begynte
da jeg var 12 år.
Krigen var i full sving, og faren min var en damptogfører.
Nå og da, annethvert år, fikk vi muligheten til å ta en ferie.
Og vi reiste til Rhyll.
Vi gikk langs stranda
og det var ei gruppe med folk som hadde lagt seg ned et stykke unna.
Faren min stoppet, hvilket irriterte meg,
gikk ned på kne og begynte å prate med dem.
Og de hadde overlevd Dunkirk.
Ut av helvetet som er Dunkirk,
vender BEF tilbake fra den tyske krigsmaskinens fremmarsj.
Jeg skjønte ikke før senere, da jeg begynte å studere journalistikk,
at han gjorde det en god reporter gjorde.
Han stilte spørsmål.
"Hvordan var det?
Hva skjedde?
Hva slags utstyr hadde dere?"
Og de fortalte ham om fortvilelsen de følte.
De følte seg sveket av Royal Air Force og franskmennene
og at Maginotlinjen bare var noe tull.
Da vi kom tilbake til pensjonatet... Vi overnattet ikke på hotell.
Vi overnattet på pensjonat.
Forsida på Daily Mirror hang der.
"Helt jævla fantastisk."
"Helt jævla fantastisk" stod det om evakueringen.
Og så tenkte jeg: "Men faren min sier noe helt annet."
Hvem forteller sannheten?
Tenk på 9/11.
Og det som skjedde i be... I rushet om å være patriotisk.
Britene og amerikanerne sa seg enige i en ugjerning. Invasjonen av Irak.
Hva slags plikt har ei avis under de omstendighetene?
Er det å øke folks moral?
Eller er det den mye tøffere jobben...
Den er fremdeles tøff. ...å trosse opinionen
og lete etter sannheten?
Hans mest velkjente og tyngste kampanje hadde også sitt opphav
i andre verdenskrig.
Jeg er kommandanten for regimentet som vokter denne leiren.
Offiserene og soldatene anser denne jobben
som en plikt som må gjennomføres,
og ingen av oss kommer til å glemme
det det tyske folk har gjort her.
LEDERNE AV UTRYDNINGSLEIR HENRETTES
Det tyske selskapet Chemie Grünenthal hadde produsert såper og parfymer.
Men i 1946 utvidet de sin produksjon for å tjene på etterkrigstidas økte behov
for antibiotika og beroligende midler.
Myndighetene bekymret seg for at de uhygieniske tilstandene
kunne føre til epidemier,
og beroligende midler og sovetabletter var ettertraktet
blant et folk med frynsete nerver.
Tyskland hadde blitt et roligere sted midt på 50-tallet.
Chemie Grünenthal møtte hard konkurranse
fra andre farmasiselskap
og etterspørselen etter varene deres hadde gått ned.
De trengte en bestselger, og de mente de hadde funnet den
i det vanedannende middelet Thalidomid.
På den tida var barbiturat mer utbredt.
Og folk tok overdoser i alarmerende store antall.
Ett av salgsargumentene for middelet var at det var umulig å ta en overdose.
Gravide kvinner ble gitt Thalidomid
fordi på den tida mente legene
at morgenkvalmen var psykosomatisk.
Og jeg hørte det fra legemiddelselgerne.
De mente at hvis ei gravid kvinne kastet opp
fordi graviditeten overopphisset henne,
kunne man gi henne noe beroligende, og så ville hun slutte å kaste opp.
JUL I TYSKLAND
Første juledag i 1956
I Stahlberg i Tyskland ventet en ung, nervøs, vordende far,
som jobbet som en kjemiker for Chemie Grünenthal,
på nyheter fra fødestua.
Men nyheten han fikk, var ikke som håpet.
Barnet hans ble født uten ører.
Kona hadde fått små doser av Chemie Grünenthals vidunderkur
for å hjelpe henne med morgenkvalmen.
Den dagen ble verdens første Thalidomid-baby født.
At en av de få kvinnene som hadde fått legemiddelet,
hadde født en misdannet baby, var det ingen som la merke til,
og Chemie Grünenthal begynte å markedsføre produktet verden rundt.
Noen få land, deriblant USA, nektet å gi legemiddelet godkjenning,
men de fleste godtok produsentens testdata
og godkjente legemiddelet.
I 1958 kunne det selges i Storbritannia som Distaval.
Den aktive stoffet i både Distaval og Contergan var Thalidomid.
Jeg merket ikke at jeg hadde tatt det.
Jeg følte meg kvalm i ei uke.
Og en onsdag stengte jeg butikken...
SØNN - MOR
...og dro til legen min rundt hjørnet.
Hun sa: "Jeg har et nytt mirakelmiddel."
Hun sa: "Mirakel."
"Mirakelmiddel. Det er fantastisk. Det vil gå bra."
Så jeg tok imot papirlappen
uten å ane at jeg hadde tatt imot dødsdommen min den dagen.
Jeg fikk morgenkvalme med en gang.
Apotekeren fortalte meg... Jeg spurte ham om tablettene.
Han sa: "De hjelper deg å sove, og de hjelper mot morgenkvalmen."
MOR - DATTER
Så jeg brukte dem. Og de funket bra.
De funket bra da jeg brukte dem.
Jeg følte meg veldig bra.
Vicky og jeg giftet oss. Hun var 21. Jeg var 22.
Vicky fortalte meg at hun var gravid etter et par måneder.
Vi var overbegeistret.
Og hun dro til legen som syntes hun var litt blodfattig.
Så han ga henne jerntabletter og en annen type tabletter.
Og jeg spurte henne ofte: "Kjenner du at babyen sparker?"
Og hun pleide å si: "Ikke sparke, men trykke."
I Storbritannia, mellom 1959 og 1961,
ble omtrent 2000 Thalidomid-babyer født.
Riene begynte kl. 07,10 på en lørdag,
og mannen min jobbet på lørdags morgen.
Jeg sa bare til ham: "Du bør nok komme med jordmora."
Jeg la beina opp på senga, og hun kom inn og utbrøt: "Herregud."
Ermene ble bare rullet opp og med kåpa på hoppet hun ut i det.
Hoppet ut i det!
Hun ble født kl. 07,50.
Og mannen min kom inn og sa: "Jeg er lei for det, kjære," og han gråt.
Mora mi var ei jordmor. Hun hadde sett mye rart som sykepleier.
KUNSTNER
Og hun spurte sykepleierne:
"Hvor er sønnen min?"
Og de svarte: " Vi har tatt ham med oss."
Og en av sykepleierne sa: "Og du får ikke se ham."
Og Louise lå i krybba.
Hun kunne bare beskrives som en overkropp
med små blomster der armene og beina burde være.
Etter et par timer fikk jeg summet meg
og reiste tilbake til sykehuset.
Vicky var fryktelig opprørt, og det var en prest på rommet.
Han sa: "Jeg forklarer at dette er Guds vilje."
Jeg sa: "Du aner ikke hva du snakker om.
Det er ikke Guds vilje. Det er legemidlene, pillene."
Og så kastet jeg ham ut.
Forventningene var lave da vi ble født.
Vi ble alle avskrevet.
Mora mi ble fortalt at jeg bare ville leve i seks uker.
Og de trodde visst at jeg var dødfødt,
så jeg ble lagt i en slags beholder
og lagt under mamma si seng. Og jeg vet ikke om jeg hostet
eller om noen var borti esken...
Men jeg bevegde meg på et vis, og da skjønte de at jeg faktisk levde.
Det som er blitt tydelig, er at mange babyer ble født i live,
men fikk ikke leve.
Legen kom og sa at sønnen min var handikappet.
Armene og beina hans var korte.
Leger og jordmødre kvalte misdannede babyer
eller på sykehusene la de dem på det...
På det kalde bordet i kjølerommet og håpet at de ville sovne stille inn.
Han mente det ville være best om jeg...
Jeg burde dra hjem og glemme ham og ha et nytt barn med en gang.
Gudskjelov hadde mor og far spart nok,
takket være hundene og mors butikk,
mens rasjoneringen pågikk... Så de hadde spart nok penger
til å immatrikulere meg i et college for jenter.
Hvordan klarte jeg det?
Jentene lærte stenografi og maskinskriving.
De kunne skrive 120 ord i minuttet.
"Kan jeg få en jobb?"
Etter å ha strøket på eksamen, så det ikke lovende ut for Harry.
Men han trådte til og begynte å klatre opp stigen
og ble Northern Echos yngste redaktør.
I 1961 fikk jeg tilbudet om å bli The Northern Echos nye redaktør.
Det var ei stor dagsavis i Darlington som hadde et opplag på over 100 000,
som en gang i tida var blitt redigert av en av Storbritannias fremste journalister,
W.T. Stead.
Jeg satt faktisk ved pulten der det hang et brev han skrev
til innehaverne i det 19. århundret:
"For en fantastisk mulighet til å angripe djevelen."
Nei, ikke denne blokka. Den historien henger sammen med...
Han anså kampanjer som fremtida.
Han var flink til å velge kampsaker
og begynte å utviklet tekniker som han kom til å bli kjent for.
Jeg skrev et paragraf i The Sunday Times
for å påpeke at Vancouver innførte en kampanje...
Nei, innførte et celleprøveprogram
for å oppdage livmorhalskreft før den utviklet seg til noe alvorlig.
Og jeg tenkte: "Hvorfor har ikke vi noe sånt?"
Metoden var blitt utviklet på 1920-tallet
og ble brukt i mange andre land.
Dødeligheten begynte å gå ned
etter at celleprøver ble innført av Den amerikanske kreftforeninga i 1957.
Hvert år døde 2500 kvinner unødvendig i Storbritannia.
Så vi startet en kampanje.
Han skrev lederartikler, artikler og brosjyrer
og kontaktet alle MP-ene for å forsøke å overbevise staten
om å innføre et masseundersøkelsesprogram.
Helseministeren var Enoch Powell.
Den lokale MP-en, Jeremy Braid, reiste seg og stilte et spørsmål:
"Minister, med artiklene i Northern Echo for øye vil du innføre
et program for å oppdage livmorhalskreft?"
Mr. Powell skrev: "Nei, sir."
Uke etter uke: "Nei, sir."
Han var en begavet, men hard mann.
Kampanjen fortsatte sakte, men sikkert.
Uke etter uke.
Inntil Anthony Barber ble helseministeren,
og han sa: "Ja, sir. Jeg skal innføre et pilotprogram."
The Northern Echo sin livmorhalskreftkampanje viste
hvordan ei avis kunne overtale de som satt med makta.
KREFTPRØVER FOR KVINNER
Tusenvis av kvinner skylder pressens makt sine liv til dags dato.
Og Harry oppdaget at det ikke var en mangel på ting som burde rettes på.
I 1949 ble Timothy Evans (ikke i slekt), som hadde mentalalderen til en tiåring,
tiltalt for å ha myrdet kone og barn.
Han tilstod under stort press fra politiet selv om det ikke fantes noe bevis mot ham.
Evans delte et hus ved 10 Rillington Place
med John Reginald Haliday Christie.
Han var ikke en voldelig gutt. Han elsket kona si og barnet sitt.
Hva fortalte han deg da du besøkte ham i fengselet?
Han sa: "Snakk med Christie, mor. Han er den eneste som kan hjelpe meg.
Det var Christie som gjorde det."
På den tida var det lite interesse for Timothy Evans sin rettssak,
men tre år etter at Evans var blitt hengt,
fikk rettssaken hans en ny og urovekkende betydning.
I mars 1953 ble likene til tre kvalte kvinner oppdaget
i denne alkoven på Christies kjøkken.
De henrettet kjapt Christie uten å avdekke hele historien,
nemlig at Christie var en seriemorder.
Han hadde drept mange kvinner.
Han bodde tilfeldigvis i samme hus som Evans.
Det ble nå stilt spørsmål om Evans-kjennelsen.
"IKKE ET JUSTISMORD"
Harry ble først involvert da en lokal forretningsmann kontaktet ham.
Herbert Wolf sendte meg en artikkel.
Jeg leser artikkelen, og jeg er så...
...sjokkert.
Jeg snakket med innenriksministeren som undertegnet dødsdommen.
Og jeg sa: "Du undertegnet dødsdommen."
Han sa: "Ja, og det angrer jeg på.
Vi hengte feil mann."
Jeg sa: "Vi må rette på dette."
Han sa: "Du vil aldri få rettet på det når Whitehall ikke vil at det skal skje."
Jeg kontaktet Herbert Wolf, og vi ble enige om å samarbeide.
Jeg publiserte en serie med lederartikler.
Jeg bestilte artikler om feilaktige hengninger,
dødsdommens historie, Timothy Evans sitt liv, og så videre...
Echo-kampanjen varte i 12 måneder.
HAN BENEKTET, HAN INNRØMMET...
Hver eneste utgave av avisa hadde "mannen på vår samvittighet"-logoen.
Dette fortsatte sakte, men sikkert
inntil personalet begynte å lure på om det kom til å funke.
En aviskampanje må ofte være langvarig.
Fordi byråkrati er ubøyelige,
og det tar tid før det går et lys opp for folk.
En berømt amerikansk redaktør sa:
"Det øyeblikket en avismann går lei av kampanjen sin,
er det øyeblikket da folk begynner å legge merke til det."
I mellomtida var det en bred enighet i landet
om at det var på tide å bli kvitt dødsdommen.
Endelig ble en ny mann, Roy Jenkins, utnevnt som innenriksministeren.
En reformerende innenriksminister.
Og han kunngjorde at vi skulle granske hengningen.
TIMOTHY EVANS-SAKEN
Kjennelsen hadde lite å si, men gjorde det mulig for Roy Jenkins
å kunngjøre en benådning i Underhuset.
Så vi vant. Og samtidig ble dødsdommen avskaffet.
Jeg kan ikke påstå at vi avskaffet dødsdommen.
Mange hadde kjempet for å bli kvitt den,
spesielt Sydney Silverman,
men jeg tror vi kan påstå at Herbert Wolf, Ludovic Kennedy,
Michael Eddowes og til en viss grad meg selv
fremskyndet den prosessen.
EVANS-UNDERSØKELSEN
Innen 1962 var det opplagt hvor skremmende Thalidomid var,
og legemiddelet ble forbudt verden rundt.
Strengere kontroll for å forhindre distribusjon
av farlige legemidler, som Thalidomid,
er en sak som presidenten tok opp.
Han ga et sammendrag av myndighetene sin plan.
I Food & Drug Administration har nesten 200 folk jobbet med saken.
Hver eneste lege, sykepleier og hvert eneste sykehus er blitt varslet.
Alle kvinnene i landet må være klar over
at det er utrolig viktig at de sjekker medisinen sin.
At de ikke bruker legemiddelet. At de leverer det inn.
KEVADON thalidomid
I motsetning til det amerikanske helsedepartementet,
sa den britiske helseministeren Enoch Powell nei til en gransking.
Nei til å teste legemiddelet.
Nei til å advare folk mot å bruke pillene
fordi han mente at det var skrekkpropaganda.
Og han nektet å uttale seg om saken etterpå.
"Ingen vits å involvere pressen," sa han.
Mr. Enoch Powell ble spurt
om han ville opprette en granskingskommisjon
for å finne ut hvordan det var mulig for en lege i det offentlige helsevesenet
å foreskrive en pille som ville være så ødeleggende.
Mr. Enoch Powell svarte: "Nei, sir."
Thalidomid-foreldrene kontaktet ham
og fikk det samme svaret, og embetsmennene ga det samme svaret.
Alle ga det samme svaret, det vil si...
Du må klare deg på egen hånd.
Powell sin uvillighet til å hjelpe betydde at familiene bare hadde én mulighet.
Å saksøke produsentene for uaktsomhet.
Men familiene stod overfor en formidabel motstander.
Verdt det som tilsvarer fire milliarder pund i dag.
Distillers Group produserte mange kjente varemerker,
deriblant Johnnie Walker og Gordon's Gin.
Dets styreformann, Alexander MacDonald,
hadde et rykte på seg for å være en steinhard mann.
Familiene trengte statlig støtte.
Men staten ville ikke bruke skattepenger på det den betraktet som en håpløs sak.
Hver eneste avis sa det samme.
The Guardian, The Economist, The Times, The Telegraph sa det samme
som legemiddelselskapet, helsedepartementet.
Det de sa, var...
...at legemiddelet ble testet i henhold til datidas standard
da ingen trodde at et legemiddel kunne påvirke fosteret.
Og familienes advokater godtok dette.
Så disse familiene var representert
av et advokatfirma som mener at foreldrene ikke har noen sak.
Man kan ikke saksøke for uaktsomhet fordi det har ikke pågått uaktsomhet.
De utførte datidas standardtest.
Uten å vite noe om Thalidomid sin mørke bakgrunn
trykte Harry en historie for å vinne sympati for barna.
Jeg publiserte disse bildene for å vekke sympati for barna,
men i stedet ble jeg møtt av kritikk.
Det var nesten en fordømmelse.
Vi vil ikke se slike bilder i avisa.
Ikke vis oss disse...skumle tingene.
Skjønt de fleste ble skremt bort av Distillers sine advokater,
tok 62 familier ut ei stevning.
Da stevningene var blitt utstedt, ble det ulovlig for pressen å trykke fakta
eller kommentere på en forestående rettssak.
Så ingen kunne publisere noe om Thalidomid
som kunne påvirke en dommer inntil hver eneste sak var overstått.
Hver gang et rikt selskap var...
Hadde oppført seg dårlig, saksøkte de.
MENNESKERETTSADVOKAT
De utstedte et forbud mot å omtale saken,
så ingen fikk kritisere saken,
fordi saken var under rettslig behandling.
Ingen fikk kritisere noen i saken.
Distillers ventet i litt over tre år
før de inngikk et forlik med de 62 familiene.
Selv om de ikke sa seg ansvarlige, gikk de med på å betale litt i erstatning.
De andre familiene ante ikke
at et forlik hadde vært i sikte.
Enten det var tilsiktet eller ved et sammentreff,
da saken var over og pressen fikk rapportere,
hadde preskripsjonsbestemmelsen for personskader, som var tre år, utgått.
De andre familiene var for sent ute
og kunne ikke saksøke.
En av foreldrene som ble for sen, var David Mason.
David Mason, kunstforhandler i West End.
En mann som utvidet bedriften sin mens han tjente tre pund i uka.
Far til fire unger, og en av dem ett av de første Thalidomid-barna.
En mann som alene målte krefter
med Distillers sin makt på mange millioner pund.
Jeg husker at jeg tenkte på den tida, da samfunnet ikke var prosesslystent:
"Jeg skal gå til sak mot Distillers og tvinge dem til å ta ansvar
for alle disse misdannede barna."
Jeg visste ikke hvor mange som var involvert,
men jeg visste at det fantes andre barn,
at det fantes andre ofre, og det var slik det hele begynte.
Det ble også en ny begynnelse for Harry Evans.
Kampanjene til denne ukjente redaktøren,
og spesielt den om livmorhalskreft,
hadde fanget oppmerksomheten til redaktøren for The Sunday Times,
Dennis Hamilton, som lette etter sin etterfølger.
Det hadde bare tatt 20 år fra de første dagene han jobbet
for Ashton-under-Lyne Reporter,
for gutten som strøk på eksamen, å bli tilbudt redaktørstillingen
i en av verdens høyest ansette aviser.
Harry Evans sin Sunday Times tilhørte en gullalder, som følge av både redaktøren
og innehaverne.
Han var en redaktør for lord Thomson som var den siste adelige pressebaronen.
Mesteparten av tida gikk til oppsøkende journalistikk.
Det er helvetes vanskelig.
DAGENS MARSJ: HVOR LANGT VIL DEN NÅ?
CROSSMAN-DAGBOKA
Det var gøy å jobbe for ham.
Jeg var spent på hva vi skulle gjøre da jeg dro på jobb i The Sunday Times.
Og hva det nå enn var, ville det få folk
som åpnet Sunday Times på søndags morgen til å si: "Jøss."
The Sunday Times ansatte sine oppsøkende journalister
som en del av et team kjent som INSIGHT.
Harry forstod hvor viktig det var å ha team med journalister
som samarbeidet om langvarige prosjekter.
Nyheter... Det er formening...
Det ville ha vært vanskelig å skape en...
Vanskelig å se det for seg med en annen redaktør i spissen.
Andre har prøvd det uten å helt lykkes.
I sin andre måned som redaktør
tildelte Evans INSIGHT en etterforskning som tok åtte måneder
og møtte mye motstand.
Det bekymret den britiske etterretningstjenesten
at Sovjetunionen lå et steg foran
britene og amerikanernes atomvåpensamarbeid.
To diplomater i Washington, Guy Burgess og Donald Maclean,
flyktet til Moskva før de kunne avhøres.
Hvem tipset dem?
Var Kim Philby den tredje mannen?
Hvis det faktisk fantes en tredje mann, var du ham?
Nei, det var jeg ikke.
The Sunday Times etterforsket saken
fordi noen hadde fortalt redaktøren, Harold Evans, at Philby...
Philby-saken var langt viktigere enn noen hadde mistanke om.
Han må være historiens mest bemerkelsesverdige spion.
Han ble nesten sjef for etterretningstjenesten.
Styreformannen min, Dennis Hamilton, ringte og sa:
"Du bør være i Underhuset i morgen
fordi utenriksministeren vil anklage deg
for å være en forræder."
Jeg vil bare si at vi ikke har publisert noe
som russerne ikke allerede vet om.
Staten ville ikke at vi skulle trykke historien
fordi det var ei forferdelig røre.
Ledelsen var inkompetent og...
Fra den gamle gutteklubben.
Jeg husker at sjefen for tjenesten kom til meg
da jeg var statsminister. Hun gnidde hodet og sa:
"Jeg har ham nå. Jeg har vært ute etter ham i 18 måneder."
Jeg så nedtrykt ut, og han sa:
"Er du ikke fornøyd?" Jeg svarte: "Slett ikke."
Han sa: "Vi har vært dyktige. Vi visste noe var galt, og vi knep ham."
Jeg sa: "Når dyrevokteren skyter en rev, henger han den ikke opp
utenfor huset til jaktlederen.
Hva vil skje nå? Det vil bli ei gransking.
Du vil bli fortalt at tjenesten er pill råtten.
Lord Radcliffe vil lede en kommisjon.
Det blir debatt i Underhuset, og regjeringa må antagelig gå...
Man gjør ikke sånt. Man tar seg av dem i stillhet."
PHILBY: JEG SPIONERTE FOR RUSSLAND FRA 1933
Harry Evans var redaktør for The Sunday Times
i et land som hadde en lov om statshemmeligheter.
Det var det stikk motsatte av våre lover om informasjonsfrihet.
BORGERRETTSFORKJEMPER
I Storbritannia forutsatte man at ting kunne holdes hemmelig.
I stedet for å forutsette åpenhet.
Og så ble staten nødt til å forklare hvorfor de holdt visse ting hemmelig
så atmosfæren var veldig fiendtligsinnet
som kunne ha endt med en rettsforfølgelse av ham og reporterne.
PÅ DEN RØDE PLASS - DEN VERSTE SPIONEN I BRITISK HISTORIE
Jeg hadde et godt personale i The Northern Echo.
Men ingenting kunne sammenlignes med folka jeg hadde i The Sunday Times.
Det var flere av dem, de var mer erfarne og...
Så jeg sa: "La oss holde et øye med Thalidomid-barna."
Skjønt det var blitt rapportert at Distillers og de 62 familiene
som saksøkte i tide, skulle inngå et forlik,
fikk ikke pressen rapportere noe som helst om forlikets beløp
mens de to sidene forhandlet om størrelsen på erstatningsbeløpet.
Og Distillers ble til slutt enige om
at hvis foreldrene trakk anklagen om uaktsomhet,
ville de inngå et forlik
som var 40 prosent av et fullt forlik.
Så de ber en dommer om...
Historien blir bare verre og verre.
Så de ber en dommer om å avgjøre hvor mye et forlik på 100 prosent var,
og de vet at de bare vil få 40 prosent.
Helt og holdent utilstrekkelig.
Han trodde ikke han kunne hjelpe.
Inntil The Sunday Times ble kontaktet av en varsler som ga dem 10 000
av Distillers' egne dokumenter.
Det dokumentene avslørte,
var en samvittighetsløs markedsføringskampanje.
Det de ikke avslørte...
...var årsaken til katastrofen.
De hadde blitt advart om faren fem måneder før det ble tilbakekalt.
Det var i løpet av de fem månedene at storparten av ofrene ble unnfanget.
Disse dokumentene kunne ikke publiseres siden de hadde omhandlet en pågående sak.
Men den andre samlingen som The Sunday Times mottok,
hadde et større potensial.
The Sunday Times sitt kontor var nå
stappfullt av tyske dokumenter som vi drev og oversatte.
Det andre samlingen var dokumenter som tilhørte Chemie Grünenthal
og hang sammen med en tysk rettssak
som var på samme størrelse som Nürnbergprosessen.
Det ble her dokumentert en "bli rik i en fei"-mentalitet
der legemiddelets trygghet var det viktigste salgsargumentet.
Contergan ble gitt til 370 forsøkspersoner,
og blant dem var det 160 ammende mødre.
Rapporten basert på disse prøvene fastslo
at det var ingen bivirkninger å se i verken mødrene eller babyene.
Den antydet at babyene var i livmoren
da mødrene brukte legemiddelet.
Dette var ikke tilfellet.
Det var den første krisen for oss.
Kunne vi publisere historien om hvordan det tyske selskapet
markedsførte legemiddelet uten å teste det skikkelig?
Hadde det noe å si for den britiske saken?
Og publiserte vi den tyske historien, ville det være forakt for retten?
Advokatene gransket hvert eneste ord.
Harry kunne bli fengslet dersom de brøt ringeaktlovene.
Så vi forberedte oss på å publisere den tyske saken,
og Godfrey Hodgson produserte en fryktinngytende artikkel
som jeg plasserte på forsida.
Fem sider med et bilde av en av de tyske legene
som hadde samarbeidet med nazistene.
Og jeg krøket meg bare.
Jeg var rimelig sikker på at vi ville bli siktet for forakt.
THALIDOMID-FILEN
For første gang ble Thalidomid fremstilt som en katastrofe forårsaket av bedrifter
i stedet for en naturkatastrofe.
Til Harrys frustrasjon fortsatte familienes advokater å la seg kue
av motstanderne sine.
Distillers truet at de godt kunne la retten avgjøre saken
fordi de var sikre på at de ville vinne.
Familienes advokater fattet ikke mot av The Sunday Times sin artikkel
og godtok en brøkdel av det klientene trengte.
Og dommeren, en snill gammel mann,
fastsatte et erstatningsbeløp som var helt latterlig lav.
'RETTFERDIG FORLIK'
Pressens reaksjon var ikke som Harry forventet heller.
Pressen omtalte saken som om familiene hadde vunnet i lotto.
Som om de hadde vunnet flere millioner.
ANMODNING TIL PRESSEN
Opprørt over det utilstrekkelige erstatningsbeløpet
bestemte han seg for å unngå temaet
om selskapets ansvar og kommenterte erstatningsbeløpet.
Men selv det var risikabelt.
Jeg husker at jeg skrev overskriften: "Hvor mye koster et menneskeliv?"
Jeg argumenterte at det ikke var nok.
Og advokaten sa: "Jeg tror det er forakt for retten."
Vår egen advokat. Jeg sa: "Det får så være."
Så vi tok sjansen og publiserte den artikkelen.
Det var i 1969.
Konsekvensen av det forliket i 1969 var
at et stort antall familier
som ikke ante at barna var Thalidomid-ofre, ble klar over...
De trodde bare at de var uheldige.
Og de visste ikke at det var snakk om et forlik.
Etter et par måneder hadde 369 familier
slått seg sammen med de fra begynnelsen.
Så det var nesten snakk om 500 familier.
De 369 hadde kommet for sent,
men retten sa seg enig i at de skulle få lov til å saksøke.
Én dag fikk jeg et brev i posten
som varslet om et møte med Thalidomid-foreldrene.
Så vi dro til møtet, og da vi kom dit...
Det må ha vært 6-700 folk der.
Advokatene forklarte tilbudet.
Det var enda mindre
enn de opprinnelige 62 som hadde inngått et forlik.
Og de la press på familiene så de skulle godta tilbudet ved å si
at hvis ikke alle sa seg enige i det,
ville ingen få noe.
Han halte ut tida og det kom av og til applaus
fra foreldrene fordi ingen trodde at de kom til å få noen erstatning.
Han sa: "Totalt er det snakk om tre million pund."
Jeg sa: "Tre millioner? Til 400 ofre?"
Jeg regnet på det og konkluderte med at det ville bety at Louise fikk 8000 pund,
eller for å være brutal, 2000 pund per arm og bein.
Møtet ga ingen klare svar. På den ene side...
David Mason var såpass heldig økonomisk sett
at han kunne takke nei til tilbudet,
men mange av foreldrene var desperate.
Distillers la stort press på dem,
men Mason og et par andre ga seg ikke.
Det var fem foreldre, en av dem berømt, David Mason,
en kunstforhandler, som sa: "Jeg nekter å godta dette.
Jeg nekter å godta dette beløpet som er utilstrekkelig for min datter."
Og Distillers sitt svar var: "Du frarøver resten en erstatning."
Er dere fornøyde med forliket som...
Ja visst, det er vi.
Jeg mottok trusselbrev og -telefoner.
Jeg ble kalt ukristelig av noen foreldre.
Mr. Mason påstår at han representerer de fleste...
Det påstår han ikke, og det ble bevist der inne nå.
Han kan ha påstått å tale for noen få,
men han representerer ikke storparten av foreldrene.
Mason hadde blitt rådet at et beløp på 20 millioner pund,
nesten sju ganger så mye som Distillers hadde tilbudt,
var minimumsbeløpet som krevdes for å kunne ta seg av barna på lang sikt.
Men mange foreldre kunne ikke vente.
Det ble bare verre og verre.
Han hadde verken rullestol eller hjelm.
Han hadde ab... Ingenting.
Jeg tok med salat fra grisebøtta og tomater som jeg vasket,
og de levde av det i helga.
Foreldrene mine tilhørte arbeiderklassen.
Faren min jobbet på slepebåtene,
og mora mi var ei husmor som oppfostret seks unger.
Så de visste ikke noe om gruppesøksmål, advokater
eller å saksøke folk i retten.
Det må ha vært slitsomt for dem.
De måtte ta ansvaret for rettssakene,
og jeg levde bare barndommen min.
Distillers identifiserte David Mason som hovedmannen bak den lille gruppa
som nektet å godta tilbudet,
og de økte presset ved å true med å trekke tilbudet.
Splitt og hersk stod visst på dagsordenen.
Og det neste fæle som skjedde, var
at jeg mottok ei stevning i posten.
Distillers anla sak mot meg og forsøkte å ta fra meg dattera mi
og gi domstolen tilsynsverge for henne fordi jeg handlet mot hennes interesser.
Hvis domstolen hadde tilsynsverge, ville advokaten bestemme for henne.
Advokaten ville godta for Louise og så ville alle motta pengene sine.
Mason mistet foreldreretten for dattera,
men han anket og en dato ble satt for rettssaken.
I tillegg til sitt eget søksmål finansierte Distillers advokatene
til noen av foreldrene som ønsket å inngå et forlik.
Kjernen i argumentet deres var at ingen hadde lyktes i et søksmål,
og at Mason oppførte seg urimelig.
De forsvarte seg ved å gå til angrep.
Dommer Hinchcliffe tok fra Mason... Tok foreldreretten fra Mason og de andre.
Finansadvokaten fikk ansvaret for barna hans.
Bleak House er ikke å se i det.
David Mason ble introdusert, gjennom en felles venn,
til Daily Mails redaktør, David English,
som sa seg enig i å publisere en serie med artikler om Masons kamp.
Hallo. Ja, David Mason.
EN SPESIALREPORT AV HARRY LONGMUIR
Han advarte at hvis han gjorde det,
kunne Distillers trekke tilbudet sitt, og de andre foreldrene ville ønske hevn.
Den første utgaven av Daily Mail ble utgitt.
De trykte i fire dager, på to sider,
en full beskrivelse av alt som hadde skjedd, og helvete brøt løs.
SKANDALØST! DET ER EKSPERTENES DOM
Riksadvokaten var i full sving, det ble søkt om rettslige pålegg.
DAGLIGE MIRAKLER
Et rettslig påbud ble til slutt utstedt.
Ingen ville snakke med David Mason etter det.
Riksadvokaten fortalte The Daily Mail
at de kunne siktes for forakt, og de droppet saken.
I det anken nærmet seg ble Mason kontaktet
av en amerikansk advokat som hadde lest en av Daily Mails artikler.
Distillers hadde argumentert at ingen hadde vunnet et søksmål
mot produsentene av Thalidomid, og derfor oppførte Mason seg urimelig,
som en lekmannsadvokat som nekter å gi opp saken sin.
Men amerikaneren hadde vunnet en slik sak.
Med bare ei helg igjen før han måtte være i retten
fløy Mason til Amerika der han fikk kopier av rettsdokumentene.
Han ankom Storbritannia den morgenen anken skulle for retten
og leverte dokumentene til dommeren, lord Denning.
Denning kom inn og la dokumentene på bordet
på en ful måte og satte seg
og sa: "Skal vi se."
Han sa: "Jeg vil at alle som representerer de andre foreldrene
og Distillers, skal reise seg."
Han sa: "Husker dere å ha fortalt retten
at ingen hadde vunnet en slik sak før noensteds?"
Han sa: "Jeg må informere dere at jeg sitter med rettsdokumentene
som Mr. Mason fant i helga. Hva har dere å si om det?"
"Visste dere...? Hva sa dere? Visste dere ikke om det?"
Han sa: "For å være en lekmannsadvokat og en mann med perverse formeninger
har Mr. Mason gjort en god jobb."
Det ble stille i salen. Han sa: "Jeg hever retten."
Resultatet ble at jeg vant henne tilbake.
Skjønt David Mason hadde vunnet,
fikk pressen ennå ikke omtale tvisten rundt erstatningsbeløpet.
Han nektet til slutt å gi flere intervju som aldri ble trykt
fordi advokatene advarte mot en forakt for retten.
Thalidomid-barna forsvant fra søkelyset atter en gang.
Det Distillers hadde håpet ville skje.
Anthony. Jeg har et brev her fra styreformannen for Distillers.
Jeg skal lese det. "Takk for ditt brev den 23. juni..."
Av og til blir man overbevist om at man kommer til å oppnå noe.
Jeg forventet ikke bestandig det, men i Thalidomid-saken gjorde jeg det
fordi det var så opplagt urettferdig.
Phil Knightley holdt et øye med saken og opprettholdt kontakten med foreldrene.
Og da han fortalte meg:
"De er blitt tilbudt halvparten av det de har et krav på
i henhold til den tidligere dommen."
Da bestemte jeg meg for å begynne kampanjen.
Harry Evans sa:
"Om nødvendig vil jeg trykke en historie om Thalidomid de neste ti åra
så barna skal få det de fortjener."
Det høres ut som noe fra et filmmanus, men han sa det.
Harry bestemte seg for å kontakte den mest kjente Thalidomid-forelderen.
Han hadde idé om hva de kunne gjøre.
Så han sendte Phillip Knightley til ham.
Han sa: "Kom til The Sunday Times
og møt Harold Evans og et par i styret."
Og han sa: "Jeg jobber i INSIGHT, og vi tror at vi kan hjelpe deg."
James Evans, som ikke er i slekt med Harry Evans, foreslo ei løsning.
Vårt argument var at forakt handler om å påvirke dommen i en sak.
Dersom man bare fremmer de moralske argumentene i saken,
burde det være tillatt.
Ingen hadde avgjort dette, og vi måtte bare ta en sjanse.
Dette ga oss muligheten til å skrive om Thalidomid
fra et moralsk standpunkt istedenfor å skrive om uaktsomheten.
Det burde bli ei kort høring.
James Evans så det som sin oppgave å ikke hindre oss i å publisere ting
som var av allmenn interesse,
men å forsvare det når det ble klart at det var snakk om et allment hensyn
og finne et smutthull i lovverket som vi kunne bruke for å omgå
Vestens mest begrensende presselover.
Han var så avslappet. Han sa: "Jeg forstår situasjonen."
En turist sier: "Finn meg en trygg sti opp Eiger."
Man ønsket å være sikker på at man brakte redaktøren opp
den tryggeste ruta på nordsida av Eiger,
Men det er redaktøren som må ta ansvaret.
Harry og James jobbet sene kvelder
for å forsikre seg om at de hadde tenkt på alt
fordi dette var risikabelt for både avisa og redaktøren.
Jeg ba ham om å skrive en lederartikkel. Han er en fantastisk god advokat.
Og han skrev en lederartikkel som jeg bare endret litt på,
og jeg skrev overskrifta: "Barna på vår samvittighet"
og begynte den moralske kampanjen.
Det mest slående ville være å få tak i Thalidomids oppfinner...
Idet INSIGHT forberedte den første artikkelen,
forberedte Harry seg på å kontakte de som satt med makta
for å be om støtte til kampanjen.
Han fortalte Joan om planen.
Han sa: "Joan, vi må sende hver eneste MP...
PERSONLIG ASSISTENT
...et eget brev."
Han ville ikke sende kopier til MP-ene,
så jeg begynte å skrive 620 eller 630 brev.
Han vektla det faktumet at det var urettferdig overfor barna.
Telefonen ringte. Det var reklamedirektøren.
"Jeg tror du har tenkt å gå til angrep på Distillers.
Du burde vite at de bruker 60 000 pund på reklame i The Sunday Times."
Han gjorde noe banebrytende da han gikk til angrep på selskapene
som finansierte avisa sin profitt.
Han sa: "Det vil ikke stoppe deg. Det vet jeg. Og det burde ikke det."
Jeg brakte David Mason til kontoret
så han kunne se at historien ble trykt,
noe han ikke trodde ville skje.
Og han sa: "Jeg vil vise deg pressens makt."
Jeg gikk ned, og...
Det var stille i rommet.
STOPP - KJØR - PAPIR
Og han sa: "Ser du den knappen?" Trykk på den."
Og så begynte avisene å strømme ut.
Han ga meg en av de første kopiene
som jeg har ennå.
THALIDOMID-BARNA VÅRE:
Storsinnet, velviljen og medfølelsen hans.
Hans begavelse som en journalist.
Måten han samlet et team med likesinnede på.
Måten han motiverte folk på.
Det var det beste som skjedde i kampanjen.
At Harry Evans ble med.
Straks vi hadde publisert den,
ble det musestille i de andre avisene.
Jeg husker at jeg var hos BBC.
Det eneste stedet som ville intervjue oss.
Jeg satt med en advokat.
Disse barna eksisterer i virkeligheten,
og vi må ikke sky unna
å informere folket om barnas situasjon.
Vi hørte bare fra riksadvokaten.
"Hva er det dere holder på med?
Å publisere dette er forakt for retten."
Årsaken til trusselen var ei linje under den første historien
som lovte fremtidige artikler om tragediens opprinnelse.
Den insinuerte en avsløring av Distillers sin uaktsomhet.
Fokuset var ikke på å unngå å bli fengslet.
En tåpe kan havne i fengsel, og jeg var forberedt på det,
men hvis vi hadde havnet i fengsel etter én artikkel, ville det bety slutten.
Ingen penger til barna, ingenting.
Ingen offentlig diskusjon så vi forsøkte å unngå det.
Vi ville ha en langvarig kampanje.
Thalidomid begynte som en kampanje.
Han så aldri for seg at det ville være nok med én artikkel.
Det vi alle lærte av Harry,
er at én etterforskning var aldri nok.
Det ville ikke være en dårlig idé å skrive...
Jeg skal skrive til Distillers i dag...
Den bestod av tre deler.
Det var hele... Den juridiske historien.
Etterforskningen av legemiddelet.
Og selvsagt familiene som var kjernen i hele saken.
Vi var så underbemannet at vi bestemte oss for å få tak i noen
som kunne følge opp familiene, og det var da Marjorie kom inn i bildet.
Rollen min var å reise rundt i landet
og bo sammen med og intervjue
og oppleve hvordan det var å leve med et Thalidomid-barn.
Jeg reiste rundt
og lå faktisk på gulvet hos folk
og fikk erfare hvordan det var å stå opp midt på natta for å vende
et Thalidomid-barn som ikke kunne snu seg selv.
Ved å bo sammen med dem, ved å erfare det de erfarte,
følte jeg at jeg forstod hvordan det var
å ha et barn med disse misdannelsene.
Da jeg begynte å oppspore Thalidomid-barna og familiene deres...
Det var tøft å oppspore en del av dem. Og enkelte ønsket ikke å bli intervjuet.
Det var en vanskelig oppgave.
Og det jeg fant var historier om utrolig triste omstendigheter.
De fikk lite hjelp, lite anerkjennelse,
og samfunnet unngikk dem. Alle var redde.
De fryktet barnas misdannelser.
Og det var ikke bare armene og beina.
Noen av barna hadde...
De var som et puslespill med bitene blandet sammen.
Jeg fikk erfare hvordan det var å ta med et barn inn på f.eks. en kafé,
og etter et par minutter eller sekunder så du deg rundt
og køa hadde forsvunnet.
Eller jeg ble med til ei fullpakket strand,
og etter noen minutter var stranda øde.
Ekteskap ble oppløst.
Ektemenn forlot konene sine.
"Den skapningen angår ikke meg."
En dag...
Ektemannen min. Jeg kan ikke si det foran...
Hører dere meg?
Han sa: "Vi må snakke sammen." Og jeg svarte: "Ja, snakk i vei."
Jeg kunne ikke tro hva han sa.
Han sa: "Du må gjøre et valg." Jeg sa: "Hva?"
Jeg sa: "Nei, det vil jeg aldri gjøre."
Han sa: "Ellers drar..." Jeg sa: "Da får du gjøre det.
Jeg vil aldri gi opp." Så det var det han gjorde.
Jeg ble sittende med et stort boliglån.
Jeg hadde flere småbarn.
Og jeg ville ikke at epilepsien skulle påvirke dem.
Jeg visste at jeg måtte finne på noe.
Jeg jobbet 12 timer hver natt
og gjorde det i 16 år uten å legge meg,
og jeg ble aldri trett. Noen passet på meg.
Det som skjedde med The Sunday Times...
Harry Evans benyttet bilder i avisa
som resten mente var uakseptable.
Men han befridde mange av familiene.
Legene påstod at årsaken var lam
som var blitt utsatt for radioaktivt nedfall.
Vi ante ugler i mosen da vi leste den første artikkelen av Harold Evans.
THALIDOMID-BARNA VÅRE
Vi skrev til The Times og fikk informasjon fra dem.
Uten dem ville vi ikke ha ant uråd.
BARRY LENNONS 10-ÅRIGE KAMP
Den moralske kampanjen hadde kastet et lys over livene til Thalidomid-ofrene,
men ennå hang trusselen om en rettsforfølgning
over The Sunday Times.
Vendepunktet i kampanjen kom
da jeg mottok et brev...fra riksadvokaten.
"Riksadvokaten vil ikke anlegge sak
som følge av det dere har publisert,
men hvis dere fortsetter som lovet,
pass på." Implikasjonen var at de da kom til å saksøke oss.
Riksadvokatens brev til Harry der han tillot den moralsk kampanjen,
ga MP-ene den samme retten.
Jack Ashley og Alf Morris hadde støttet kampanjen
fra begynnelsen av.
I parlamentet hadde de vært drivkraften
som forsøkte å overbevise Speakeren om å tillate en debatt.
Den dagen skulle Jack Ashley snakke med Speakeren i Underhuset for å si:
"La oss debattere dette. Disse barna får ikke det de har krav på."
Og neste dag setter Speakeren av tid
for at The Labour Party skal få debattere Thalidomid. Det var et fremskritt.
UNDERHUSETS RAPPORT OM DEBATTER I PARLAMENTET
Før debatten ble jeg stanset i korridoren av statsministerens sjefssekretær.
Han sa: "Vi ser helst at du avslutter kampanjen.
Vi har ordnet med fem millioner pund til.
Ikke fortsett." Så jeg sa: "Beklager, det er ikke nok.
Jeg er blitt fortalt at vi trenger 20 millioner."
Jack Ashley åpnet med en tale som rørte alle i Underhuset.
I dag debatterer vi en nasjonal tragedie.
Og den er spesielt gripende fordi den hendte for ti år siden.
Hva slags ungdomstid kan en ti år gammel gutt se frem til
når han mangler armer, bein og er bare 61 cm høy?
Det er like høyt som to whiskyflasker.
Hvordan kan ei 11 år gammel jente se frem til å le og elske uten hender til å holde
eller bein til å danse på?
Så debatten skjedde, og det var utrolig
fordi pressen som hadde vært skremt...
De som enten fryktet forakt eller var sjalu på konkurransen.
...rapporterte nå om saken.
Det som også var viktig nå,
og en stor forskjell fra da jeg mottok klager,
var de tusenvis av brevene hvor det stod: "Vennligst fortsett."
Det var helt klart en...
Kanskje ikke dagen, men helt klart uka
da kampen havnet i søkelyset
og det gikk opp for Englands befolkning
at noe var på gang her.
Nå som de kunne rapportere,
fordømte mesteparten av pressen behandlingen
som barna hadde fått.
Nå som de ble informert, ble folket sjokkert og rystet.
Flomslusene åpnet seg og Distillers vaklet.
FRA DE SOM GA DERE THALIDOMID
Distillers forsøkte å begrense skaden
og erstatningsbeløpet som de ville måtte betale.
Svaret deres var å øke tilbudet
med en sum mellom fem og 11 millioner pund,
men dette ble avslørt som et regnskapsknep
hvis formål var å redusere utbetalingen.
AKSJONÆRER OG DISTILLERS
I løpet av kort tid ble barna et nasjonalt diskusjonsemne.
Folk ønsket å hjelpe.
En liten gruppe bestemte seg for å kontakte aksjonærene direkte.
Da de ba Distillers om å få kjøpe ei navneliste,
sa selskapet, som måtte etterkomme det,
at volumene ville koste 2000 pund, et beløp langt over det de hadde råd til.
De ba Harry om hjelp.
Så de kom til kontoret mitt, oppfordret av Knightley,
og vi kjøpte lista over aksjonær...
Sunday Times betalte for lista over aksjonærene
så vi kunne skrive til dem.
Det var som et valg. Folk ringte rundt
og sa: "Vi representerer Ealing Council.
Vi har så mange aksjer. Vi støtter Mason." Og slik fortsatte det.
Jeg tenkte: "Så fantastisk."
En annen person som utgjorde en stor forskjell var Ron Peet,
som var sjefen for Legal & General Company.
Jeg talte som en institusjonell investor.
Og jeg mente det ville være i aksjonærenes interesse
at Distillers kom med et rimelig tilbud.
Og utrolig nok stilte han opp og ga en tale i byen så vidt jeg husker.
Produktet hadde gjort stor skade,
og de innrømte slettes ikke at de hadde et moralsk ansvar
hvilket jeg mente de hadde.
Det er nå blitt klart
at vi har de ti prosentene av stemmene som trengs
for å be Distillers om å innkalle til et ekstraordinært generalmøte.
Distillers sin aksjekurs begynte å falle
fordi nå hadde vi hatt en debatt i parlamentet,
den pågående kampanjen i The Sunday Times
med bildene og Marjorie Wallace sine historier
og det som virkelig fikk en fart på saken,
Bruce Page og Elaine Potter sin dokumentasjon
om at det hadde foregått uaktsomhet.
Presset på Distillers økte i takt med pressen og folket sitt sinne.
Individ og forhandlere begynte å boikotte produktene deres.
Mange selskap, store og små, tilbød å bistå The Sunday Times sin kampanje.
Jeg har vært bekymret for dette lenge.
Og mangelen på forståelse for følelsene til de involverte betyr
at noen er nødt til å gripe inn.
Kundene vendte seg mot Distillers produkter.
Det ble fortalt historier
om folk som skulle kjøpe whisky i den tollfrie butikken på Heathrow,
og da de ble spurt hva de ville ha,
sa de det gikk på det samme så lenge det ikke var Distillers.
Og det virket ikke som om det var bra for aksjonærene.
Harrys moralske kampanje var nå så stor
at den fanget oppmerksomheten til forbrukerrettsforkjemperen,
Ralph Nader, som tilbød sin hjelp.
Mr. Nader. Hvordan står det til? Så fint av deg å ringe meg.
David Mason spurte om jeg kunne hjelpe ham
ved å be forbrukerforbundene i USA
om å legge press på Distillers så de skulle øke erstatningsbeløpet.
Så jeg bestemte meg for å reise til Amerika.
Jeg avtalte et møte med Ralph Nader.
David Mason skal møte Ralph Nader senere i kveld.
Det forventes at de vil holde en pressekonferanse senere
for å kunngjøre hva de har tenkt å gjøre.
Jeg satt på et Pan Am-fly og så kom det ei kunngjøring.
De sa: "Mine damer og herrer. Vi skal nå...
Serveringsvogna kommer nå, og vi kan tilby dere Johnnie Walker
og Gordon's Gin og ditt og datt." Tenkte: "Hva?" Så jeg reiste meg.
"Dette er uakseptabelt."
Jeg fulgte etter serveringsvogna.
Når noen sa: "Jeg tar en Gordon's Gin", sa jeg: "Jeg er David Mason, dette er..."
Og jeg hadde med meg avisa, og de sa: "Jeg tar noen annet."
Jeg fulgte etter serveringsvogna overalt,
og ikke en eneste person kjøpte et produkt fra Distillers.
Betydningen av det var veldig... Den var helt enorm.
Man måtte bare utvikle nok motvilje...
Kanskje en reduksjon på fem prosent i salget,
så ville man få disse selskapenes oppmerksomhet
fordi det er snakk om hundrevis av millioner av dollar.
Når et stigma er knyttet til et varemerke,
og det varemerket er en alkoholholdig drikke
som lett kan byttes ut med et annet varemerke,
fikk Distillers en tydelig beskjed.
Det var mye presse der. CBS. NBC. Alt mellom himmel og jord.
De var alle til stede.
Harold Evans hadde gjort en god jobb med å informere pressen i Amerika.
Det de egentlig er ute etter
i den innviklede regnskapsprosessen i disse selskapene er en utbetaling
som ikke er så høy at det koster selskapet noe.
Boikotten er av stor betydning fordi den taler Mr. MacDonalds språk.
Han forstår, som de sier, pund og pence.
Én fyr reiste seg og sa:
"Mr. Nader, å etablere en boikott er
en enorm oppgave og ville ta en evighet.
Og jeg sa: "Jeg kan svare på det fordi jeg fløy hit på et Pan Am-fly
og det følgende skjedde."
Og jeg fortalte hva som hadde skjedd på flyet.
Måten alle boikottet på. De elsket det.
Og Ralph stirret på meg helt...
Jeg hadde ikke fortalt ham om det, og alle lo, og han sa: "Ja, der ser dere.
Mr. Mason har forklart hvordan det kan gjøres."
David var utrolig veltalende.
Aldri undervurder rollen til noen få foreldre
som kom seg igjennom sorgen sin
og ble veltalende forkjempere for sin sak.
The Sunday Times sin kampanje kom ikke
til å forsvinne av seg selv.
På ni dager gikk Distillers sine aksjer ned totalt 35 millioner pund i verdi.
Dette var matematikk som Edinburgh forstod.
Vi begynte kampanjen i september 1972.
Tre, fire måneder senere ga Distillers opp.
Og de tilbød 20 millioner pund.
Vi ble fortalt at det måtte betales skatt på beløpet.
Jeg skrev en lederartikkel på dagen og sa at det var helt utenkelig,
og den neste dagen ga Harold Wilson fem millioner til
så det ikke ble tapt noe i skatt.
AVTALE
MIN KAMP FOR RETTFERDIGHET
Jeg husker at jeg var i avisa.
Jeg husker hvor tøft det var for familien.
Jeg husker at jeg møtte Harry. Jeg ante ikke hvem han var.
Jeg syntes han var en snål fyr.
Det faktum at han og min far og resten av kampanjen
endelig fikk erstatningsbeløpet, betydde så utrolig mye for oss.
Jeg husker at jeg sa...
Det fantes ingen medaljer å dele ut
fordi ofrene manglet ennå armer og bein.
Vi mottok erstatningsbeløpet og fondet ble opprettet
fordi de var klare over... Harold Evans var klar over
at vi ville trenge de pengene resten av livet.
Men forliket fikk ikke ros av andre kommentatorer i saken
som ikke kjente til alle fakta.
Men så var det andre som sa: "Harold Evans er en Robin Hood
Han er bare en banditt som raner folk."
A.J.P. Taylor, den berømte historikeren sa:
"Det Sunday Times har gjort, er uhørt."
Så derfor er det viktig, av to årsaker...
En, for å vise hva som hadde skjedd,
og to, for å lære.
Hvis vi ikke lærer av denne katastrofen...
Vi burde ha lært det i 1962, 1963, 1964,
og nå er året 1973, og vi vet ennå ikke hva som egentlig forårsaket katastrofen.
Det er ikke til å tro.
Dette er den kjemiske analysen.
Selv om de hadde vunnet den moralske seieren og erstatningen,
gjenstod det å fortelle sannheten om legemiddelet.
INSIGHT fortsatte å etterforske de skjulte årsakene til katastrofen
og begynte å skrive den mest eksplosive artikkelen.
Thalidomid, historien de fortiet.
Etter artikkelen som ble utgitt den 24. september...
Det var først da at etterforskningen virkelig begynte.
Det første spørsmålet var
hvorfor ønsket Distillers å selge legemiddelet?
De hadde liten erfaring med legemidler.
Legemidler var noe nytt for Distillers.
Thalidomid var praktisk talt det første legemiddelet deres.
Og de hadde lest en artikkel som jeg tror ble trykt i The Sunday Times.
Skrevet av Aldous Huxley.
Ei fortelling om en vidunderlig ny verden.
En slags fremtidsrettet historie
som påstod at legemidler ville erstatte alkohol.
Og de fikk litt panikk og tenkte: "Vi må gjøre noe."
Og det var derfor de begynte med legemidler.
Undersøkelsen ville utfordre Distillers sin påstand om testene
som ble utført på den tida.
Vi undersøkte hva de forskjellige selskapene produserte
og hva de visste om legemidler på 50-tallet.
Jeg reiste til Amerika.
Jeg besøkte de store legemiddelselskapene
for å finne ut hva de visste før de markedsførte nye legemidler.
Vi lærte raskt og fikk bekreftet
at de seriøse aktørene,
de som hadde drevet med dette lenge,
gjennomførte forplantningstester for å oppdage om de skadet fosteret.
Lederle, Hoffmann-La Roche, Smith, Kline & French,
de gjennomførte alle forplantningsstudier.
Og ICI her. ICI studerte dem på primater,
som var veldig alvorlig.
Distillers sendte legemiddelet til en lab som testet legemidler for andre i 1957.
Resultatene advarte om at det kunne skade skjoldbruskkjertelen,
en kjent årsak til fødselsdefekter, men de fortsatte til tross for det.
Bruce Page gikk utrolig langt for å forstå hvordan legemiddelet funket.
En ting man må forstå om...
Når man tester legemidler, til og med nå, med den beste teknologien,
er det aldri idiotsikkert.
Men du kan påstå at naturen...
...vanligvis kommer med faresignal når det gjelder desperate kjemikalier.
Og Thalidomid leverer nesten alltid dårlige resultater.
Det er et veldig innviklet molekyl.
Det eksisterer i rare former, og det er vanskelig å forutse.
Thalidomid er asymmetrisk,
og det var det dr. Robert Smith ved St. Mary's sykehus som påpekte.
Han sa: "Se på det. For et stygt molekyl.
Det er noe galt med det."
Grünenthal var dårlige til å teste legemidlene,
og Distillers visste ingenting.
Krysningen av disse såpemakerne
med en gjeng med whiskyprodusenter var
en forferdelig katastrofe.
ENOCH POWELLS RESPONS
Helseminister på den tida, Mr. Enoch Powell,
i stedet for å forsvare foreldrene,
gransker ikke saken og blir orientert,
eller mottar Distillers sin forklaring, og godtar det.
Embetsmannen som orienterte Powell,
ble selv orientert av en mann fra Distillers.
Endelig var etterforskningen over.
Resultatene var fellende.
Men Sunday Times fikk ikke publisere det
på grunn av et rettslig pålegg.
Og du kan ikke fortelle hva som foregikk?
Jeg kan ikke det, nei. Jeg må adlyde påbudet.
Hadde de forskningslaber? Som kunne teste legemidler?
Ikke i skalaen som var nødvendig for å kunne markedsføre Thalidomid.
-Men de markedsførte det likevel. -Ja, de markedsførte det.
Og du kan ikke fortelle oss hvordan det gikk for seg.
Jeg får ikke det, nei. Vi er allerede på ustø grunn.
Detaljene om hvorfor de valgte Thalidomid,
hvorfor de valgte Chemie Grünenthal,
hvordan de testet det på dyr før de markedsførte legemiddelet,
hvordan de testet legemiddelet for å se innvirkningen på mennesker,
hvordan de testet det for å oppdage om det kunne brukes av gravide kvinner,
de kliniske testene de gjennomførte
og resultatene av dem, kan jeg ikke snakke om.
Dog basert på INSIGHT sin forskning,
har Thalidomide Trust og andre endelig begynt, men bare nå nylig,
å avdekke hele historien om utviklingen av legemiddelet.
De studerte hvordan eierne av Chemie Grünenthal hadde hatt midlene
til å etablere en farmasiavdeling da de var omringet av ruiner.
De oppdaget at de var fulle medlemmer av nazistpartiet
som hadde utnyttet arianiseringen til å kjøpe opp selskap eid av jøder
til en brøkdel av prisen.
Ifølge selskapets arkiv tok det bare
åtte uker fra de begynte å utvikle vidunderkuren sin
til de innga det første patentet for Thalidomid.
Dette var et mistenkelig kort tidsrom.
I all sannsynlighet hadde de jobbet med disse kjemiske forbindelsene før krigen.
1938. TYSKLAND.
Et team med forskere utvikler et nytt og kraftig insektmiddel.
Når det ved et uhell blir sølt,
forårsaker det et ukontrollerbart krampeanfall.
Et nytt våpen blir født - nervegass.
De fire forskerne kaller det SARIN,
basert på sine egne navn.
Hitler befalte en av forskerne til å utvikle en motgift.
Etter krigen begynte Otto Ambros å jobbe for Chemie Grünenthal.
Otto Ambros var kjent som "djevelens kjemiker",
og det var han som bestemte
at det burde være en stor konsentrasjonsleir
på et sted kalt Auschwitz.
NYE INSEKTMIDLER OG KJEMISK KRIGFØRING
Vi studerte Thalidomid og påstanden
at det var en ny kjemisk forbindelse,
men oppdaget i stedet
at det var ett av tusenvis av lignende kjemiske forbindelser,
og enkelte var velkjente legemidler
fra 1940- og 1930-tallet.
Vi fikk tak i de første patentene for Thalidomid
og viste dem til en av ekspertene våre,
og han så på beskrivelsen av effektene kjemikaliet hadde
og sa: "Hvordan visste de det?"
Effektene han kikket på var fem effekter på nervesystemet.
Disse fem beskrivelsene viste
at forfatterne av patentet visste at legemiddelet påvirket nervesystemet.
Det sakket muskelbevegelsene
og skapte en bedøvende effekt.
Det reduserte stoffskiftet, hjerteslagene, sirkulasjons- og fordøyelsessystemet
og påvirket immunforsvaret.
De kunne umulig ha lovlig testet
dette kjemikaliet på mennesker før de skrev dette patentet.
Og det ville ha vært ulovlig i Tyskland etter krigen.
Selv om vi ikke har noe direkte bevis
at Thalidomid ble brukt eller testet i leirene,
finnes det mye indirekte bevis, og en av de oppsiktsvekkende historiene
som vi hørte, kom fra mora til ett av Thalidomid-barna.
Det var svogeren min.
Han var en av de første i Belsen konsentrasjonsleir
som satte dem fri.
Det var først mot slutten av livet hans at han sa:
"Det var der jeg så babyer med misdannelser lik Thalidomid."
Han sa noen levde så vidt og de andre var veldig døde.
Men han mente at de må ha gitt det til mødrene.
Dette er legen som hadde ansvaret for kvinnene
i konsentrasjonsleiren Bergen-Belsen.
Hun legger til at det ble eksperimentert på fangene.
Legene ga enkelte intravenøse sprøyter.
Det var da vi begynte å se på patentene
for lignende kjemiske forbindelser på 1940-tallet
at vi skjønte at disse legemidlene ble testet
fordi de kunne motvirke kramper, og...
Dette var bare forståelig i en æra
der folk forsøkte å finne motgifter mot nervegiftene.
Dette klesplagget vil beskytte bæreren
mot flytende nervegift og nervegift i gassform.
Og hvis symptomer på nervegift melder seg,
har man en annen form for beskyttelse. Atropinsprøyta.
Den skal kun brukes etter at symptomer på nervegift har meldt seg.
Enhver potensiell motgift mot nervegasser måtte designes
så den midlertidig døyvet nervesystemet.
Men dette ville få katastrofale følger for en baby som utviklet seg i livmora.
Legemiddelet skadet babyene ved å oppføre seg som en nervegift.
Thalidomid-molekylet påvirker babyen
idet nervesystemet begynner å utvikle seg
og dreper den nye nerven med stor presisjon.
Nervesystemet begynner å ta form rundt dag 20.
Dag 20 til 21 kan babyen få alvorlige hjerneskader.
Dag 21 til 22 kan det fjerne ett eller begge øynene
og skade det gjenstående øyet.
Dag 23 skader det hørselen.
Det kan fjerne ørene, det kan skade det indre øret,
mellomøret, det ytre øret,
og det kan gjøre det i tilfeldige kombinasjoner.
Rundt dag 24 begynner det å fjerne armene.
Så i begynnelsen fjerner det armene helt,
og frem til dag 28 vil det bare skade hendene og håndleddene.
Og rundt dag 30 fjerner det beina eller påfører dem alvorlige skader,
og frem til dag 35 vil det påføre beina og føttene moderate skader.
Så Thalidomid angriper embryoet med presisjonen til en skarpskytter,
og effekten endrer seg på en daglig basis.
RETTSSAL
Så Thalidomid var et biprodukt av nazistenes kjemiske krigsføring.
Det skilte seg bare ut fra de andre kjemiske forbindelsene
fordi det oppførte seg som et vanedannende bedøvelsesmiddel.
Så jeg brukte dem. Og de funket bra.
De funket bra da jeg brukte dem. Jeg følte meg veldig bra.
Forbrytelsene disse mennene er siktet for, ble ikke utført i raseri...
Ambros var implisert i alvorlige krigsforbrytelser
og titusenvis av dødsfall,
men innen Nürnbergprosessen i 1946
var de allierte overveldet av alle krigsforbryterne.
-Otto Ambros. -Ambros.
Skjønt noen nazistforskere ble henrettet,
ble de fleste straffet ganske mildt.
Otto Ambros fikk ikke jobbe for bransjens toppselskaper lenger,
og det var derfor de jobbet for mindre bedrifter som Grünenthal.
Uten forklaring, i desember 1970,
hevet dommerne i rettssaken mot Chemie Grünenthals sjefer
det som på den tida hadde blitt den lengste rettssaken i tysk historie.
Etter to og et halvt år ble de tiltalte verken frikjent eller kjent skyldig.
Straffeansvaret er aldri blitt avgjort.
Page og Potters artikkel var ferdig,
og trykkeriet stod klart,
men Sunday Times ble fortalt at de ikke fikk publisere den,
og riksadvokaten utstedte et påbud.
De anket og vant.
Saken ble så sendt til Overhuset.
Så vi er nå i Overhuset, og jeg sitter med kollegene mine,
og dommerens konklusjon er som følger, bare lytt til dette:
"Artikkelen vil bli forbudt.
Det er helt greit at The Sunday Times gjennomførte
en moralsk kampanje,
men det er ulovlig å publisere fakta som den moralske kampanjen var basert på."
Så vi hadde nå tapt i Overhuset.
Så hva skal vi gjøre?
Så vi anket til menneskerettighetskommisjonen,
og Harold Evans, som representerte mine kolleger,
var blitt nektet ytringsfriheten garantert av paragraf 10 i menneskerettsloven.
Så vi fløy til Strasbourg uke etter uke
for å føre saken vår for retten.
Og vi vant med bare to stemmer.
Hvor betydningsfull er denne dommen, Mr. Evans?
Kolossalt. Det er den viktigste dommen for...
Ikke bare for trykkefriheten, men også for folks rett til å bli opplyst.
De høyest ansette dommerne har fortalt
de britiske myndighetene: "Reformer lovene." De må gjøre det nå.
Det var Harrys største bragd, tror jeg.
Å endre det britiske lovverket til fordel for trykkefriheten og...
Å gi mere makt til de maktesløse
ved å gjøre det mulig å drive med oppsøkende journalistikk
tross et forbud mot å omtale saken.
Det går som smurt i dag. Vi ligger godt foran skjema.
Alt er stort sett... Alt er klart.
Alle vi ba om en kommentar, sa nei, og det skal vi påpeke på forsida.
I mellomtida må jeg bli ferdig.
-Er det riktig antall ord? -Jeg tror det er for mange.
Jeg tipper at vi er to, tre kolonner i overkant,
men hvordan skal man få med seg ti år med tull, taushet og hemmelighetskremmeri?
INSIGHT sin avsløring av Distillers ble endelig publisert.
Det var høydepunktet i en lang kamp.
Og et stort steg mot å frigjøre
det Harry kalte "den halvfrie pressen".
Det er noe spesielt med byrden ei avis som må stå for sine rapporter bærer,
og det er den fjerde statsmakta.
Og det er det jeg frykter mest med den digitale tidsalderen,
at man kan miste den motvekta,
som består av byrden pressen som må stå for sine rapporter bærer.
Enten det er en kamp mot land, selskap eller stater.
Og jeg tror Harry Evans legemliggjør det.
Rupert Murdoch kjøpte i 1981 opp Times-avisene.
Litt over et år senere sa Harold opp.
I 2005 ble Harry tilbudt en stilling som redaktør for Thomson Reuters,
verdens største nyhetsbyrå.
Han jobber atter en gang for Thomson-familien.
Alle avisredaktørenes ansikt burde ha
et stort spørsmålstegn i stedet for ansiktstrekk.
Er han nysgjerrig?
Han trenger en formål med jobben. Hvorfor jobber han med dette?
Ønsker han å tjene mest mulig penger? Ønsker han å være mest mulig kjent?
Hvorfor er han der?
Defineres han av å bare tjene penger...
La oss anta at vi trenger dem for å kunne opprettholde driften.
Men når det bare handler om å tjene penger,
finnes det ingen hemninger. Alt som tjener penger, er berettiget.
Slik jeg ser det, og det er kanskje litt idealistisk,
er ikke det en god definisjon på en redaktør eller en god rettesnor.
Thalidomid-konferansen London 2012
Hun liker det. Jeg hater det.
Hele historien kan bare begynne ved at jeg forteller alle sammen her,
men først mødrene, som vi ofte tenker:
"Det var mødrene. Ja, mødrene."
De fødte dere.
Og skjønt dere var elsket, kom det som et sjokk.
Og fedrene, de fleste var gode.
Noen av dem var ikke det.
Og selvsagt, dere. Og jeg syns det er forbausende
og utrolig at de babyene som jeg først så
da jeg var redaktøren for The Northern Echo,
som nå skaper nye liv...
Selv om vi aldri hadde fått et rødt øre i erstatning,
ville det ha vært en utrolig belønning.
Så jeg vil gratulere dere.
Han satte en stopper for måten omverdenen klandret foreldrene på.
Hele land påstod: "Mødrene brukte legemiddelet.
Det er deres skyld at barna ble slik."
Men så kom Harold Evans og sa: "Nei, dette er farmasiselskapenes skyld,
og det er de som må få svi."
Han tok skylda vekk fra foreldrene, og det er stort
fordi foreldre vil alltid klandre seg selv for måten barnet utvikler seg på.
Tusen takk.
Han fjernet det ansvaret og den skylda,
og han gjorde det klinkende klart at det var farmasiselskapet, Distillers,
og ikke foreldrene, som var ansvarlig.
Forsida på Daily Mirror...
Så lenge jeg lever vil jeg huske den dagen jeg leste i avisa
om forbudet, den ordren, og hva de hadde tenkt å gjøre.
Det er her.
Han ville slåss med de store guttene,
og desto større de er, desto hardere faller de.
Han er bare en mann, men gode Gud.
Han er helt perfekt. Mr. Sunday Times.
Uten ham hadde vi ikke... Vi hadde ikke en nubbesjanse.
Den sammensatte, flersidige, skiftende,
spennende mosaikken i nyhetene.
Og slik begynte jeg med journalistikk.
epilog
Jeg vil komme med følgende kunngjøring på vegne av staten.
Jeg vet at mange Thalidomid-ofre har ventet lenge på dette.
Det er blitt avtalt med styret i Thalidomide Trust.
Staten ønsker å oppriktig beklage og uttrykke sin dype sympati
for all torten og svien de berørte partene måtte utstå
da vordende mødre brukte legemiddelet Thalidomid mellom 1958 og 1961.
Det var som om verden stod stille.
Alt stoppet opp da Mike O'Brien, helseministeren, startet angretalen sin
Det var på sett og vis som om...
Jeg kan bare beskrive det som om alt falt på plass.
...utfordringene som mange fortsatt står overfor,
ofte på en daglig basis.
Jeg hadde ventet hele livet på denne unnskyldningen,
og endelig fikk jeg høre den.
Jeg fløy til New York den kvelden kl. 18.
Neste morgen besøkte jeg Harold Evans.
Og det var så spennende
fordi tross alt Harold hadde gjort for oss,
hadde han ikke klart å få til en unnskyldning.
Så vi så den sammen,
og vi bare holdt hverandre og gråt mens vi så på den lille skjermen hans
og Mike O'Briens unnskyldning.
I 2014 fremla Thalidomide Trust bevis på at de tyske myndighetene satte en stopper
for straffesaken i 1970 for å beskytte selskapet.
Ingen ble straffet.
Chemie Grünenthal benekter skyld og avviser alle erstatningskrav.
Det nye beviset er blitt publisert av Reuters, The Globe and Mail,
og The Guardian, skrevet av Harold Evans.
Siden de overtok det som gjenstod av selskapet Distillers i 1997,
har Diageo støttet Thalidomide Trust
og har regelmessig økt de økonomiske bidragene
for å imøtekomme medlemmenes skiftende behov.
Diageo har satt av penger
for å forsikre at denne langsiktige økonomiske støtten fortsetter.
Tekst: Kenneth Aasbø