"Животът е много дълъг." Т. С. Елиът.
Не го е казал първи, определено не си го е помислил първи.
Но му приписват заслугите, защото си е направил труда да го запише.
Сега, когато го използвате, трябва да казвате името му след това.
"Животът е много дълъг." Т. С. Елиът. Дяволски прав е.
Вайълет. Жена ми.
Пие хапчета, понякога прекалено много.
Фактите са такива, жена ми взима хапчета, а аз пия.
Такава сделка сключихме, малка точка от нашия брачен договор...
Вместо да се надявам на пореден обет за въздържание,
аз избрах да обърна живота си към по-висша сила
и да се присъединя към наемащата класа.
Не се чувствам удобно от това решение.
Знам как да си изпера мръсните дрехи. Правил съм го през целия си живот,
но открих, че то застава на пътя на пиенето ми.
Бев? - Да.
Ти... полира ли...
О, по дяволите!
Полицията ли е тук? - Можеш ли да дойдеш?
Здравей. - Джона, жената, за която ти разказах.
Каза ми, че е жена. Жена. Жена.
Която ще наема. - Сега вече наемаш жени.
Мислех, че имаш предвид другата жена. - Ще готви, чисти,
ще те води до клиниката...
Здравей. - Здравей.
Съжалявам. Ето така. - Да, госпожо.
Много си красива. - Благодаря.
Индианка ли си? - Да, госпожо.
От кой род? - Шайен.
Мислиш ли, че съм красива? Ето така?
Ето така... - Внимавай, внимавай!
Съжалявам, взех малко лекарство за моите...
...за моите... моите спазми.
За моите спазми. - Защо не се върнеш в леглото, скъпа?
Защо не отидеш да изчукаш някоя свиня? - Добре.
Съжалявам.
Ще бъда любяща, много любяща.
Аз съм толкова мила.
Аз съм толкова мила...
Прекалено мила.
При нас работното време е необичайно.
Жена ми беше диагностицирана с рак. Ще има нужда от превоз до Тълса за
последните си лечения с химиотерапията. - Какъв вид е ракът?
Боже мой, за малко да пропусна най-смешната част - рак на устата.
Имаш ли някакви въпроси? - Какви хапчета взима тя?
Валиум. Викодин. Дарвон, Дарвосет, Перкодан, Перкосет.
Занакс за забавление. Оксиконтин в краен случай.
И разбира се, Дилуадид. Не мога да пропусна Дилуадида.
Последното ми убежище, моите книги... малки наслади,
като намирането на див лук край пътя или взаимната любов.
О, ето. Ето, Т. С. Елиът.
Прочети я, ако искаш. Не е изискване, само за удоволствие.
Ето ни и нас, пак около кактуса. Кактусът, кактуса...
Ето ни и нас, пак около кактуса...
У ДОМА ПРЕЗ АВГУСТ
Превод just_sisi и kotaraka_eek Приятно гледане!
http://subsunacs.net
Мамо?
Мамо? Мамо?
Мамо?
Мамо! Не чу ли телефона?
Ако е баща ти, кажи му да ме остави намира.
Леля Айви е. От Оклахома.
Айви? Какво има?
Кога?
Какво каза на Барб? - Казах й, че татко е изчезнал.
И тя какво ти отговори? - Каза, че веднага ще дойде.
Проклет да е баща ви, че ми причинява това. Виждала ли си офиса му?
Господ знае защо, той нае тази индианка и сега имам непозната вкъщи.
Как се казва? - Джона.
Не мога да се справя сама с всичко! - Обадих се на Карън.
И какво каза тя? - Каза, че ще се опита да дойде.
Ще бъде от голяма помощ, точно като теб.
Имам нужда от Барб. - И какво ще направи Барб?
Какво си направила с косата си?
Изправих я. - Защо някой би направил това?
Просто имах нужда от промяна. - Ти си красиво момиче.
Защо не носиш грим? - Имам ли нужда от грим?
Всяка жена се нуждае от грим. Само една жена беше достатъчно красива
и без грим, и тя е Елизабет Тейлър. А тя носеше тон.
Прегърбена си и косата ти е изправена, не носиш грим. Изглеждаш като лесбийка.
Можеш да си хванеш свестен мъж, ако се понагласиш малко. Само ти казвам.
Не си търся мъж.
Кое беше това подред? - Не ги броях.
Пари ли ти устата? - И още как. Езикът ми гори.
Трябва ли да пушиш? - Трябва ли въобще някой да пуши?
Страх ли те е?
Разбира се, че ме е страх.
А ти си ми утеха, скъпа.
Слава Богу, че едно от момичетата ми остана близо до дома.
По мое време семейството оставаше заедно.
Леля Мати Фей е тук. - Мисли си, че може да дойде
и да ми каже какво да правя. - Не знам как я търпи чичо Чарли.
Пуши много трева. - Така ли?
Пуши много трева.
Казах на Вай: "Вземи проклетите книги, към които е толкова привързан,
направи една огромна купчина в двора и ги изгори на клада."
Не може да изгориш книгите на човека. - Правиш го, ако се налага.
Книгите му не са сторили нищо.
Ако имаш намерение просто да си тръгнеш, Чарли Ейкън, повярвай ми...
Никъде няма да ходя. - Казвам ти, че ако го направиш,
ще ти дам два дни, в които да се осъзнаеш. След това ще умреш бързо.
Не, че въобще имаш книги. Не съм те виждала да четеш изобщо някога.
Това притеснява ли те? - Коя книга прочете за последно?
Бевърли беше учител, а учителите четат книги. Аз съм в тапицерския бизнес.
О, скъпа. Баща ти е правил това и преди.
Просто изчезва, без да се обади, без нищо. Казах на майка ти,
"Опаковай нещата на кучия син и ги остави да го чакат на верандата."
Къде е майка ти? - Горе.
Ще се върне. Знам, че ще го направи, винаги го прави.
Бевърли е много сложен човек. - Да, като Малкия Чарлз.
Малкия Чарлз не е сложен човек. Просто е безработен.
Не мислиш ли, че Малкия Чарлз и Бевърли са еднакво сложни?
Трябва да си умен, за да бъдеш сложен. - Искаш да кажеш, че той не е умен ли?
Да, точно това казвам. Потя се.
Защо е толкова тъмно тук? Ти потиш ли се?
Разбира се, че се потя. Тук е 90 градуса.
Пипни ми гърба. - Не искам да ти пипам гърба.
Потта се стича по гърба ми. - Вярвам ти.
Хайде, сложи си ръката тук. - По дяволите...
Потя се обилно.
Айви, кога започна цялото това нещо със залепването на щорите?
От няколко години. - Знаеш ли с каква цел?
Човек не знае дали е ден или нощ. - Мисля, че точно това е целта.
Какво са си мислели шегаджиите, които са се заселили на това място?
Кой задник е погледнал това плоско горещо нищо и е сложил флага си?
Избили сме индианците заради това ли? - Ами, геноцида винаги изглежда,
като добра идея в началото. - Правилно, имаш нужда от ретроспекция.
Ако искаш да ти обясня зловещия характер на Средния Запад...
Моля те, Средния запад. Това е прерията.
Състояние на ума. Духовно страдание, като "Сините".
Недей.
Вайълет слуша "Клептън"? - Какво правиш?
Извинявай, скъпа. Може ли да те помоля за още една бира?
За Бога, тя не е сервитьорка. - Ще ви донеса.
Знам това. - Тогава сам си вземи бира.
Не мога да повярвам. Гледаш бейзболен мач, пиеш бира.
Имаш ли някаква представа какво се случва около теб?
Трябва да седя като пън ли? Пиеш уиски. - Пия коктейл.
Пиеш чисто уиски! - Просто имам малко класа.
Ще изпуша една цигара.
Окуражаваш това.
Не окуражавам нищо. - Възхищаваш й се, че е пристрастена,
така изглежда по-зряла.
По дяволите, много е горещо.
Мислиш ли, че майка ти е пуснала климатика?
Шегуваш ли се? Помниш ли папагалите? Не съм ли ти разказвала за тях?
Тя си взе папагал, незнайно защо и малкият мръсник умря след два дни.
Отиде до ветеринарния магазин, вдигна врява, дадоха й друг, умря след ден.
След това тя се върна отново и те и дадоха трети. Той също умря.
Така че, мацката от магазина дойде до тук, за да види какво по дяволите
прави този сериен убиец на папагали, за да умират тези птици. От горещината.
Беше прекалено горещо, затова умираха. - Господи.
Това са тропически птици, нали? Те живеят в шибаните тропици!
Мамо? - Това е Барбара. Барб е. Боже мой.
Дай ми една прегръдка. Бил, виж се колко си кльощав!
Погледнете я само! Ела тук и дай на леля ти Мати Фей една силна прегръдка!
Здравей, Чарли. - Здравей, Бил, отслабнал си.
Колко си пораснала. Я какви гърди имаш! Когато те видях за последно,
приличаше на малко момченце! - Барбара?
Здрасти, мамо. Тук съм!
Барб. Барб. - Всичко е наред, мамо. Тук съм.
Събота сутринта. Индианката ни направи закуска. Хапнахме малко,
той излезе през вратата, тази врата точно тук.
И това беше всичко.
Просто си е тръгнал? - Да.
Легнах си събота вечерта, станах в неделя сутринта,
и Бевърли все още го нямаше.
Не се притесних, мислех си, че е отишъл да се почерпи.
Защо ще го прави, когато може да пие вкъщи?
Освен, ако не си му натяквала. - Никога не съм му казвала и дума,
за неговото пиене. Не съм и опитвала. - Значи в неделя,
все още няма и следа от него... - Тогава си спомних за сейфа.
Държахме ужасно много пари в тази кутия и скъпи бижута.
Имах диамантен пръстен вътре, оценен на над седем хиляди долара.
Чакай, чакай. Пропускам нещо. Защо те е грижа за сейфа?
Баща ти и аз имахме уговорка.
Ако някога нещо се случи с един от нас, другият ще изпразни този сейф.
Вай, сигурна ли си, че нещо не го е провокирало да си тръгне?
Дали сме се скарали ли? Не. Постоянно се карахме през годините, но сега не.
Може би е имал нужда известно време да бъде далеч от теб.
Много мило от твоя страна. - Не е престъпление.
Бракът е трудно нещо. - В най-добрия случай.
Значи, нищо. Без сбогуване, без "ще се видим по-късно"?
Не. - Добрият стар татко.
Този мъж.
Първото нещо, в което се влюбих в него, беше неговата мистерия.
Мислех, че е адски секси.
Усещаше се, че е най-умният в стаята, знаех, че ако просто каже нещо,
ще те затапи. Но не, той просто стоеше там,
с малка усмивка на лицето, без да казва и дума.
Секси.
Не си ли спомняш нещо необичайно? - Нае тази жена.
Без да ме попита, просто нае тази жена. Няколко дни преди да изчезне.
Не я ли искаш тук? - Имам индианка в дома си.
Имаш проблем с индианците ли, Вайълет? - Не знам какво да кажа на индианец.
Казва се местни американци, мамо. - Кой е измислил това?
Така обичат да се наричат. - Не са по-местни от мен.
На практика са. - Защо да не ги наричам "индианци"?
Обръщай се към хората, както те искат. - И динозаврите са местни американци.
Може да е индианка, но прави най-добрият ябълков пай на света.
Нае готвачка. Няма никакъв смисъл. Ние не ядем.
Но сега има закуска? Приятно е, нали? - Приятно е за теб.
Скоро ще заминеш и няма да се върнеш. Кога за последно беше тук?
Не започвай! - Добре!
Не ми пука за вас двамата. Но от време на време искам да виждам внучка си.
Е, виждаш я сега. - Разби му сърцето, когато се изнесе.
Не е честно! - Беше любимката на Ейвъри.
Не се прави, че не знаеш.
Предпочитам да мисля, че родителите ми обичат децата си еднакво.
Сигурно предпочиташ да мислиш и че дядо Коледа ти носи подаръци.
Ако имаше повече деца, щеше да знаеш, че всеки родител си има любимец.
Мати Фей беше любимката на майка ми. Голяма работа. Свикнах с това.
Ти беше любимката на баща си. Разби сърцето му.
Какво трябваше да направя?
Възможностите в Колорадо бяха по-добри.
Не мислиш ли, че и татко би се възползвал от такава възможност?
Грешиш. Никога нямаше да накараш Бевърли Уотсън да напусне Оклахома.
Той ми даде благословията си. - Така ти каза, да.
И сега ще ми кажеш истинската история, това, което е казал зад гърба ми, нали?
Добре, всички сме на ръба. - Бевърли нищо не е казал зад гърба ти.
Просто ми каза, че е разочарован от теб, защото си се задомила.
Мислеше, че имаш талант, като писател. - Никога не ти е казвал подобно нещо.
Това са абсолютни конски фъшкии. - Конски фъшкии.
Конски фъшкии? О, конски фъшкии. Нека всички да кажем конски фъшкии.
Кажи "конски фъшкии", Бил.
Конски фъшкии
Надрусана ли си? - Моля?
Взимаш ли някакви хапчета?
За отпускане на мускулите. - Няма да преминавам през това отново.
Не знам за какво говориш.
Шибаните хапчета? Да ми звъниш посред нощ, за да си говорим за звездите?
Този път е различно. Тогава го правех без причина.
Значи сега няма проблем да се пристрастиш, защото имаш причина?
Не съм пристрастена към нищо. - Не искам да знам дали си или не си,
просто казвам, че няма да премина през това отново.
Няма. Всичко ме боли! - Заради устата ти ли?
Да, защото устата ми гори! Имам рак на устата.
И ме изгаря, виж. Виж.
И ме боли толкова много.
И Бевърли изчезна, и ти ми крещиш. - Не ти крещя...
Не можа да се прибереш вкъщи, когато се разболях от рак.
Бевърли изчезна и ти се втурна веднага.
Съжалявам.
Знаеш ли къде си мисля, че е той?
Мисля, че той...
Мисля, че си е взел едно уиски, стек цигари,
няколко добри шпионски романа и е излязъл някъде с лодката.
Насочил се е към някое приятно място, близо до брега, както той обича.
Лови риба, чете, пие, може би дори пише.
И си мисля, че ще влезе през тази врата...
...всеки момент.
Мамо? Мамо, шерифът е тук.
Какво? Какво?
Скъпа, връщай се в леглото.
Ами леля Айви? - Предполагам, че ще спрем по пътя.
Боже, трябва да се обадя и на Карън. Защо, по дяволите, си реша косата?
Старата история.
Бевърли се върна.
Госпожо?
Аз съм на дъното. На дъното съм.
Ритъмът е добър, нали?
Барб!
От първия ден аз...
денят...
Бевърли...
и след това...
и след това ти си тук...
И Барбара е тук и Бевърли е тук...
Преди излизах с това момче.
Този мъж. - Кой мъж? Шерифът ли?
В гимназията. Беше ми кавалер на бала. - Шегуваш се.
В деня на бала, баща му се напи и открадна колата му.
Открадна колата на собствения си син и отиде някъде в Мексико.
Деон се появи в къщата. Беше плакал.
Призна ми, че не е имало как да ме заведе на бала. Взехме си стек бира.
Нахлухме в параклиса и цяла нощ си говорехме и се целувахме.
И ето го сега тук, показва ми това.
Толкова е нереално.
Добре, че не знаем какво ни очаква. Иначе нямаше да ставаме от леглото.
Чуй ме добре.
Умри след мен, ясно?
Не ме интересува какво друго ще правиш,
къде ще ходиш, как ще си оплескаш живота, просто...
Искам да оцелееш, моля те.
Дявол да го вземе, това е Карън.
Помниш ли леля си Карън? - Малко.
Това трябва да е тазгодишният мъж.
Прекарах толкова много време в спалнята ни, представях си, че възглавницата е
съпругът ми, който е харесал вечерята и обсъждаме къде ще отидем на почивка.
И как той ме изненадва с билети до Белиз и се целуваме.
Аз целувах възглавницата си!
И после му казвах, че съм ходила на лекар и че може би съм бременна.
Знам колко жалко звучи това сега, но беше съвсем невинно.
След това започва истинският живот.
Нещата не се случват, както ти се иска. - Никога не се случват така.
Тази възглавница беше по-добър съпруг, от всеки мъж, когото съм срещала.
И се самонаказваш, че всичко е по твоя вина и не можеш да си хванеш добър мъж.
Не знам доколко си спомняш Андрю. Помниш ли го?
Да, спомням си го. - Обичах го толкова силно.
Нещата, които правеше грешно, бяха възможност за мен да го поправям.
Когато ми изневеряваше или ме наричаше кучка, си мислех: "Любовта е завинаги,
това е просто възможност за мен да променя светогледа си".
И слава Богу, погледнах се в огледалото и си казах: "Тръгвам си, глупако".
Но един ден най-накрая осъзнах: "Аз съм важната."
Нямам нужда от никого. Мога да живея живота си сама.
И така си изкарах лиценз, работих много, продадох хиляди къщи
и се запознах със Стийв. Такъв е животът, Барб.
Той е с 10 години по-стар от мен, но е толкова умен и добър човек.
Има толкова добро сърце и се отнася чудесно с мен.
Влияе ми добре, заради него мисля само за настоящето.
Живея за момента.
Целият ми живот е фокусиран върху сегашния момент.
И не можеш да планираш бъдещето. Защото веднага след като го направиш,
нещо ужасно се случва. - Да, баща ти се самоубива.
Точно това имах предвид. Живееш за момента, тук и сега!
Стийв имаше много важна презентация днес, някакви държавни служители,
които са много важни за бизнеса му, планираше това от месеци.
Но веднага след като разбрахме какво се е случило с татко,
той просто си отмени срещата. Приоритетите му са правилни.
И знаеш ли кое е най-хубавото, Барб? - Кое?
Отиваме в Белиз за медения ни месец!
Винаги ли е толкова горещо?
Обикновено е по-горещо.
Трудно ми е да го повярвам.
На колко години си, седемнайсет?
Четиринайсет. - Четиринайсет, ясно.
Знаеш ли какво правех аз, когато бях на четиринайсет? Разфасовах животни.
Знаеш ли какво е това? - Не звучи добре.
Дерях животни. - Това е отвратително.
Не го препоръчвам на никого.
Но пък слагах храна на масата. Схвана ли?
Каква е тази миризма? - Не знам.
Сигурно е от онази кофа там. - Не е това.
Какво правиш? - Това, което си мисля ли е?
Какво си мислиш, че е? - Това е трева.
Пушиш ли трева? Можеш да ми кажеш. - Не.
Ти си малка тревоманка. - Не съм!
Но си и късметлийка. Защото случайно имам малко, но е много добра.
Готови сме. Нямаха "Пино", но имаха прилично калифорнийско мерло.
Вижте ме само. Погледнете. - Много си красива, мамо.
Бях красива.
Но вече не съм. - Още си красива.
Една от лъжите, които ни карат да се чувстваме добре.
Жените са красиви докато са млади, не след това.
Мъжете могат да запазят сексапила си и с напредването на възрастта.
Не тези мъже, които виждаш, с шорти и малки портмонета на кръста си.
Някои мъже с годините запазват мъжествеността си. А жените остаряват,
надебеляват и се сбръчкват. - Извинявай, но аз още съм много секси.
Много ви благодаря. - Да, имаш сексапила
на мокра картонена кутия, Мати Фей. И двете сме така.
Няма ли всички да се почувстват по-добре, ако спрем да лъжем за това,
и си кажем истината? Жените не са секси, когато остареят.
Мога да го преживея, ами ти? - Ами София Лорен?
Ами Лена Хорн. Тя си беше секси и когато навърши 80.
Нещата се променят, приеми го.
Пробвай тази рокля. - Съжалявам, но няма.
Не знаеш как да привлечеш мъж, но аз знам. Нещо, което винаги...
Тъкмо погребахме татко. Не се опитвам да привличам никого.
Не говоря за днес, а принципно. - И аз си имам мъж. Имам си.
Искаш да кажеш, че не си търсиш мъж? - Не, защото вече си имам.
Сега ще ме оставите ли на мира? - Не, няма да те оставим на мира.
Ще ми се да можехте да видите умните си физиономии сега.
Кой е? - Никой. Забравете.
Кажи ни. От училище ли е, на колко е? - Нищо няма да ви кажа.
Трябва да ни кажеш нещо. - Не, наистина не трябва.
Влюбена си, Айви.
Поддържаме офшорните сметки, докато не получим одобрение.
Да заобиколите одобренията? - Заобикаляме ги, докато ги получим.
Много бюрокрация има, не знам до колко познаваш Флорида и политиката й.
Ами само това, което съм чел... - Този вид бизнес е частен.
Чарли? - Отивам да взема Малкия Чарлз.
Дай ми виното.
Заради това ли бързаше да се прибереш вкъщи?
Какво по дяволите е толкова важно по тази телевизия?
"Фантом в операта" 1925. Повтарят го, но този път е с възстановени цветове.
Само да се уверя, че съм разбрала всичко. Истерясваш, когато те пращам
до магазина с татко ти... Погледни ме.
Не беше сигурна за началния час на погребението на дядо ти.
За това ли беше загрижена? Да се върнеш на време за филма?
Предполагам. - Боже.
"Фантом в операта", а?
Здравейте сладури.
Сладурче? - Мила.
Искам да ти покажа старата ни крепост. Няма въздух тук, не се диша.
Ще се видим по-късно.
42 градуса
Съжалявам, татко.
Няма нужда да се извиняваш. - Знам, че мама ми е бясна.
Не се тревожи за това. - Какво каза?
Това, което винаги казва. - Включих будилника, наистина.
Знам, че си го направил. - Знаеш, че обичах чичо Бев.
Спри с извиненията. - Изпуснах погребението му.
Това е само церемония.
Просто церемония,
няма значение, по-важно е какво носиш в сърцето си.
Почакай. Среши се.
Чичо Бев сигурно е разочарован от мен.
Чичо ти Бев сигурно има по-големи и хубави неща на главата сега.
Няма време да се сърди.
Пък и не беше такъв човек преди всичко.
Всичко е наред.
Просто знам как стоят нещата сега. Знам какво ще си...
...помислят за мен. Това ме тревожи, трябва винаги да бъдеш до хората.
Съжалявам, че те разочаровах, татко. - Не си ме разочаровал.
Никога не си ме разочаровал. А сега ме чуй.
Грешиш за тези хора, всички те обичат. Обичат те.
Някои от тях не са имали възможността да видят, каквото виждам аз.
Чудесен мъж, любящ,
с големи възможности.
Вземи това.
Върни си ми гребена.
Обичам те, татко.
И аз те обичам, синко.
"Фантом в операта"? - Не помниш какво е да си на 14.
Достатъчно голяма е да показва характер. Но това е нещо,
което научаваш от родителите си. - Тези камъни са в моята градина, нали?
Сигурно съм пропуснал нещо. - Да. Томът "Тежестта да си родител".
И без това не си даваше зор да си родител напоследък, за това реших...
Не можем да разплетем възела от гордост, което не значи...
...не е това, нейният 14 годишен мозък може би приема света различно.
Може да е решил, че е изоставена. - Сигурно е нещо по-сложно от това.
Много сложно, да бе. Възстановка на нещо си във "Фантом в операта".
Не я защитавам. - Не я обвинявам.
На твоя страна съм. - Ти си егоистичен кучи син.
Бъди баща, помогни ми. - Аз съм баща й, дявол го взел.
Да, но само юридически. - Не съм заборавил задълженията си.
Казва се "забравил". - "Заборавил" също се използва.
Да те забравят и теб, и коня, на който дойде.
Порасни вече! Боядисваш си косата и караш пети пубертет вече.
Светът се разпада, а детето ти не може да го понесе.
Нашето дете се опитва да понесе проклетата къща, в която я довлече.
Проклетата къща е мой дом. Джийн е тук с мен, защото това е семейна церемония.
Джийн е тук, защото е буфер между теб и пискливата лудост на майка ти.
Щеше да си по-доверчив, ако изобщо можеше да се доверяваш.
Не се ли сети, че ще ме възмутиш, като започна да спиш с Пипи Дългото Чорапче?
Може би заради това се разделихме. - Това е било изповед, а?
Свали ли товара от плещите си?
Сериозна си, Барбара, но не си отворена.
Страстна, но твърда. Ти си добра, скромна, чудесна жена и те обичам,
но си трън в задника.
Посвещава се на моята Вайълет. Бевърли Уестън
Едно за мен.
Едно за момичетата.
Касеролата на мама. - Казаха, че си се успал.
Може би нарочно случайно се успах. Съжалявам.
Сещаш се за най-гадните дни в живота ти, нещо такова е.
Съжалявам, че не можах да присъствам. - Не трябва да се държим така.
Нарушаваш правилото ни.
Надушиха ме. Не нас, само мен. Казах им, че се срещам с някого.
Не съм им казвала с кого. Исках да знаеш, в случай, че стане въпрос.
Какво?
Чарлз. - Обожавам те.
Подай ми касеролата, моля. - И моите касероли ще дойдат скоро.
И от тях ще опитам. - Мамо, хайде да ядем.
Ето го и него. Исках да те сложа на детската маса, но не ми позволиха.
Къде да оставя това?
Здравей Малък Чарлз, исках да те запозная с годеника си Стив.
Дяволите да те вземат, тромав непохватник такъв.
Съжалявам, мамо. - Стига, никой не пострада.
Аз пострадах. - Партито не започва, без счупена вещ.
Това беше моята касерола. - Голяма работа, Мати Фей.
Кой иска пиле? - Джийн не си опитала от пилето.
Не ям месо. - Не ядеш месо?
Сложи му в чинията, че ще подпали къщата, ако сам го направи.
Стига вече, Мати Фей.
Барбара...
ще сложиш ли това... ...ето там?
Толкова е хубаво. - Много е мило.
Господа, виждам, че вече сте останали само по ризи.
Мислех, че е траурна вечеря, а не каубойска среща.
Някой вероятно трябва да каже молитва?
Барбара?
Чичо Чарли трябва да я каже. Той е... патриархът тук сега.
Така ли? - По подразбиране.
Добре.
Всемогъщи Боже, молим те
да бдиш над това семейство, в тези тежки времена. О! Господи,
моля те да благословиш тази добра жена.
И да я държиш... ...да я държиш...
в молитвите си.
Трябва да се обадя. - По работа, много е важно.
По работа в Оклахома?
Молим те да пазиш също така и Бевърли,
за да може...
за да може да завърши пътуването си.
Благодарим Ти, Господи, че имаме възможността да сме всички заедно днес.
Да отдадем почит на този прекрасен човек.
В къщата му,
заедно с красивите му дъщери.
Благословени сме всички в това другарство,
с нашата единност, в това...
другарство.
Благодарим Ти и за храната, Господи,
която можем да споделим,
и да заредим телата си с хранителни вещества.
Молим Те да ни помогнеш, да заживеем по-добре. Да бъдем по-добри хора.
Сега разбираме, по-добре от всякога, силата и радостта на семейството.
Молим те да благословиш и да бдиш над това семейство. Амин.
Амин. Много съжалявам, хора. - Хайде да ядем.
Барб, можеш ли да намериш приложение за онзи бюфет?
Бюфетът, този там, интересува ли те?
Много е красив. - Не. В смисъл защо питаш?
Избавям се от подобни неща и си помислих, че може да го искаш.
Не, мамо, няма начин да замъкна това в дома си в Колорадо.
Може би Айви ще го иска? - Имам си подобно нещо, не помниш ли?
Ще разчистя всичко тук. - Много е красив.
Искам да сменя всичко с ново. - Мисля, че не съм подготвена
да говоря за нещата ти сега. - Както искаш.
Храната е превъзходна.
Джоан приготви всичко сама.
Затова й плащам. Това е, което я интересува, да й се плаща, нали?
Джийн, чудех се,
когато каза, че не ядеш месо, всякакво месо ли имаше предвид?
Да. - От здравословни съображения или...
Когато ядем месо, ние поглъщаме животинския страх.
Какво поглъщаме? - Страх.
Помислих, че каза...
Как? Не можеш да ядеш страх. - Разбира се, че можеш.
Какво се случва с теб, когато си уплашен? В тялото то не произтичат ли
определени химични реакции? - Не знам. Произтичат ли?
Тялото ти преминава през определен химичен процес, когато си уплашен.
Мислиш, че животните не се страхуват? - Обзалагам се, че се страхуват.
Работих в кланица, много страх преминаваше през това място.
И когато ядеш месо, поглъщаш целия този страх, който е почувствало,
когато са го заколили. - Казваш, че ям страх три пъти на ден,
от 60 години? - Този не яде храна без месо в нея.
Сигурно така съм възпитан,
но някак си не мога да ям храна, в която няма месо под някаква форма.
Ако приготвя спагети или нещо от сорта, той ще каже:
"Добро предястие, но къде е месото?" - Това не беше ли от някаква реклама?
Една бабичка пита: "Къде е месото"? - "Къде е говеждото месо?"
"Къде е месото?"! "Къде е месото? Къде е месото? Ей, къде е месото?"
Това беше приятно.
Мисля, че службата мина страхотно. - Свещеникът си свърши добре работата.
Дадох им... - Наистина? Така ли мислиш?
Чудесно, сега и драматична критика. - Толкова приказки за поезия и уроци.
Той не е писал никаква поезия, не и след 65-та.
Той не обичаше да преподава. Никой не говори за хубавите неща.
Човекът беше алкохолик от световна класа, повече от 50 години.
Никой не разказва историята за скандала на абсолвентския му бал.
Изпи цяла бутилка ром "Ron Bacoy".
Не знам защо си спомням това. Той се изправи за речта си,
но се издъни. Върна се на нашата маса с великото си...
Мога да си представя, защо никой не е разказвал тази история.
Повече не го поканиха на тези вечери. Това знам със сигурност.
Не разбирам много от поезия, но мисля, че поемите му бяха необикновени.
Твоето четене беше страхотно. - Благодаря ти.
Кой си ти?
Това е годеникът ми Стийв, срещнахте се в църквата.
Стийв Хъйбеберг. Хъйбеберг. - Хъйбе какво?
Хайдебррр Германско е. - Германско, Ирландско, не съм сигурен.
Много интересно, Карън, да си уредиш среща на погребението на баща ти.
Знам, че поемите му бяха хубави, но не бих се срещала с него.
Не се срещаме, годеник ми е. Ще се женим на Нова година в Маями.
Ще се радвам, ако успееш да дойдеш. - Не виждам как ще стане това.
Стийв? Правилно ли го казах? Стийв? - Да, госпожо.
Бил ли се женен преди? - Да, госпожо, бях.
Повече от веднъж? - Всъщност три пъти без предстоящия.
Значи доста трябва да си улегнал вече.
Да, права си.
Заковах го, нали? Можеш да кажеш, че е бил женен, като го погледнеш.
Излязохме, за да покажа старата крепост на Стийв, но тя беше съборена.
Съборена е от години. - Много се разстроих.
За какво говорите? - Старата крепост, играехме там
на каубои и индианци. - Татко казваше, че има плъхове там.
Карън, засрами се! Не знаеш ли, че не трябва да казваш каубои и индианци?
Играехте на каубои и местни американци, нали, Барб?
Какво взимаш? Какви хапчета? - Оставете ме на мира.
Какво ти е?
Какво се случи? - Добре ли си, чичо Чарлз?
Голяма хапка страх погълнах.
Страхът никога не е бил толкова вкусен.
Вкусен е, стига да свикнеш с него. - Изкара ми акъла.
Още я хващам да похапва чийзбургер. - Не е вярно!
Двоен, с бекон и повечко страх. - Мамо, голяма лъжкиня си. Стига вече.
Знаеш ли, ако бях нарекла своята майка лъжкиня,
щеше да ми откъсне проклетата глава.
Знаете, че има завещание, момичета. Погрижихме се за него преди време.
Не искаме да говорим за това. - Но аз искам да говоря за това.
Какво, ако на мен ми се говори за това? За нищо ли не се брои?
Бев направи някои добри инвестиции, независимо дали вярвате.
Имаше пари за вас в завещанието му, момичета, но след като го обсъдихме
след време, той реши да остави всичко на мен.
Не сме се събрали тук, за да говорим за това официално,
но трябва да знаете, че той искаше да остави всичко на мен.
Разбрахме ли се?
Добре. - Добре?
Добре. - Карън, нали?
Да, добре. - Добре. Но можете да вземете
каквото искате от мебелите или нещо друго от тези стари боклуци.
Не ги искам, не са ми нужни. Може би трябва да организирам търг.
Разбира се, търгът е добра идея. - Някои неща тук, сребърните примерно,
могат да донесат добри пари. Но мога да ги продам и на вас, ако искате.
Разбира се по-евтино от тръжната цена. - Или може да не организираш търг.
И да ги вземем, след като умреш. - Барбара?
А може и така.
Бил, чудех се, когато четеш поемите, как избираш
коя да прочетеш накрая? - Ами аз...
Бил, къде живееш сега? Искаш ли стария бюфет?
Не те разбрах? - С Барбара сте разделени, нали?
Или вече се разведохте?
Не, разделени сме.
Мислехте, че можете да го скриете от мен, нали?
Никой нищо не може да скрие от мен.
Знам кое какво е. Баща ви също мислеше, че може да скрие нещо от мен, нали?
Какво ти става? - Съжалявам, че имате проблеми,
може би ще успеете да ги преодолеете. С Бев също се разделяхме неведнъж.
Не го огласявахме, разбира се. - Помогни ни,
с илюстрация от книжката ти за твоя брак.
Истината е, че не можеш да се мериш с по-млада жена. Това е една от
неправдите в живота.
Замесена ли е по-млада жена? - Каза достатъчно по темата.
Да, замесена е по-млада жена. - Шансът не е на твоя страна, скъпа.
Мама вярва, че жените не стават по-привлекателни с годините.
Не съм съгласна... - Не съм казвала,
че не стават по-привлекателни, а казвам, че стават по-грозни.
Няма значение кой какво мисли, Карън. Започнете да го приемате.
Единствено ти започна да го приемаш. Какво те прихваща днес, Вай?
Денят ме предизвиква, не мислите ли? Под каква форма ме приемате вие днес?
Не разбирам защо си толкова враждебна? - Просто казвам истината.
Някои хора се обиждат от нея. - Всички тук те обичат, скъпа.
Мислиш, че можеш да ме засрамиш, Чарли? Избий си го от главата!
Преди три дни трябваше да идентифицирам трупа на баща си.
Сега трябва да седя тук и да слушам злобни нападки към цялото семейство.
Нападам семейството? Била ли си нападана някога в разглезения си живот?
Обясни й за нападенията, Мати Фей. Кажи й на какво приличат нападенията!
Успокой се, мамо. - Не ми казвай да се успокоя!
Не съм инвалид. Очаквахте да подмина всичко това ли?
Стига, скъпа. - Тази жена,
дойде да ме спаси, когато един от многото скъпи джентълмени
на майка ми, ме нападна с чук.
Черепът на тази жена беше счупен с чук.
Какво знаеш за нападението? Какво знаеш за живота на това поле?
Какво знаеш за трудните времена? - Знаем, за отвратителното ти детство.
Кой ли не знае вече. - Не знаете! Нищо не знаете!
Никой от вас няма представа, освен тази жена. И човекът,
когото погребахме днес. Сладкото ми момиче. Сладката Барбара.
Сърцето ми се къса всеки път, когато почувстваш болка.
Ще ми се да можех да те предпазя от нея. Но ако мислиш, че можеш
да разбереш, дори за секунда, болката, която този човек ми причиняваше,
през целия си живот, трябва да промениш мнението си. Знаеш ли къде живя
баща ти от четири до десет годишна възраст? Знаеш ли? Вие? Никой?
В "Понтиак" седан. С майка си и баща си в шибаната кола.
Шест скапани години в кола. Нещо да кажеш за "отвратителното" си детство.
Това е същността на проблема. Ние живяхме много трудно,
преди да се издигнем толкова високо. Изстрадахме всичко. Всичко заради вас.
Ние с баща ви бяхме първите завършили гимназия в семейството ни.
Но той не спря, стана многократно награждаван поет. А вие, момичета,
получихте колежанско образование, като даденост, без съмнение.
Как ще израснете сега? Какво ще направите? Какво?
Кои сте вие? Боже! Ако се трудехте, колкото нас, щяхте да сте президенти.
Нямаше да имате истински проблеми, затова сега сами се оправяйте с тях.
Защо ни викаш? - Време е да кажем някои истини сега.
Чудесен ден за разказване на истини.
Ами истината е, че се наядох. - Амин.
Има също и десерт. - Пайовете изглеждат страхотно.
Имам истина за казване. - То говори!
Какво има, синко?
Знам истина. - Малкия Чарлз, какво...
Чарлз, не по този начин, моля те.
Истината е...
...забравих да включа будилника. Не е спирал токът.
Забравих да включа будилника. Съжалявам, мамо.
Извинявам се на всички. Извинете ме, аз само...
Проблясък.
Много отдавна се предадох. Малкия Чарлз е твой проект сега.
Чарлз. Името му е Чарлз.
Бедната Айви. Бедното ми дете. - Моля те, мамо...
Винаги е толкова състрадателна. - Не бъди груба и с мен сега, моля те.
Всички мислят, че съм груба. - Моля те мамо.
Само казвам истината. - Ти си наркоманка.
Това е истина. Ето за това говоря. Всички, чуйте ме.
Аз съм наркоманка. Обичам наркотици. Особено хапчета, успокоителни.
Виждате ли тези малки сини бебчета? Те са най-добрите ми приятели,
никога няма да ме разочароват. Само опитайте да ми ги вземете,
живи ще ви изям. - Дай ми проклетите хапчета!
Жива ще те изям, момиче.
Мамка му.
Престани, Барбара.
Спрете, стига.
Дай ми хапчетата. - Проклета да си.
Проклетница.
Седни. - Добре, да унищожим хапчетата.
Помните ли това? Помните ли как мина? Претърсете всичко. Гардероби,
чекмеджета, обувници. Карън, обади се на д-р Брук.
Не можеш да направиш това. Това е моята къща. Моята!
Не можеш да разбереш, нали? Не разбираш.
Аз ръководя нещата сега!
Защо д-р Брук и е изписал толкова много. Не е ли знаел.
Не ги е предписал само той. Има си много доктори.
Знаели сте, че това се случва отново?
Съжалявам за теб и Бил. - Аз също, Барб.
Мислиш ли, че е само временно или...
Кой знае. Женени сме от много време.
Сега какво?
Облъчването с радиация от химиотерапия, комбинирано със злоупотреба с
болкоуспояващи. Без да сме провели по-подробни изследвания, като скенер.
Мисля, че майка ви страда от начална деменция.
Начална деменция?
Мозъчно увреждане. Може би е време да я оставите за дългосрочно наблюдение.
Ще се чувствам много по-спокоен, ако знам, че получава такива грижи.
Къде предлагате да я оставим? В психиатрична клиника?
Бевърли го няма. - Не, че го няма, а е мъртъв,
но ви разбирам. - Вие и сестрите ви, с моя препоръка...
Значи си мислите, че ако ние трите се обединим около това задължение,
по-скоро няма да ви съдим? - Извинете?
Начална деменция? Шегувате ли се?
Добре. - Знаете ли чие име е на тези бутилки?
Знаете ли? - Майка ви е много болен човек.
Имам купища от тези с името ви на тях. Доказателство пред медицинския съвет.
Да вървим. Мисля, че приключихме тук.
Отбий колата. - Ще сме у дома след минута.
Отбий. Прилошава ми.
Мамо?
Къде отиваш?
Мамо?
Мамо? Мамо, почакай.
Мамо?
Какво правиш? Къде по дяволите отиваш?
Няма къде да отидеш.
Съжалявам.
Мила, моля те. - Не, важно е да кажа това.
Загубих самообладание на вечерята, стигнах твърде далеч.
Денят, погребението, хапчетата.
Търсех си го и си го получих.
Ами тогава, примирие?
Примирие, разбира се.
Сега какво? - Какво искаш да кажеш?
Не мислиш ли, че трябва да се върнеш в рехабилитационен център?
Не мога да си причиня това отново. Просто не мога.
Ти... взе всичките ми хапчета, нали?
Всички, които намерихме. - Нямам много скривалища.
Стига, мамо. - Искаш ли да ме претърсиш ли?
Не.
Ако няма хапчета, ще се оправя. Ще ми трябват няколко дни
да си стъпя на краката. - Трябва да знаеш, че не си сама,
ако ти е нужна помощ. - Нямам нужда от помощ.
Искам да ти помогна. - Нямам нужда от помощта ти.
Ще се справя сама.
Знам как става. Говори се за всичко, и после хората продължават да...
...вършат старите си глупости.
Знам това. Не се тревожи за мен. Ще се справя, ще го преживея.
Помниш ли какъв номер извъртя, когато я пратихме в психиатрията?
Изчисти се, направи тази изключителна саможертва за семейството си.
Много ни разочарова, но сега доказа, че е добра майка.
Внесе контрабандно наркотици във вагината си.
Ето ти го великото поколение. Да ни поучава за всичко,
а сама е напъхвала бутилки от лекарства в шундата си.
Не бях чувала тази история. - Шунда ли каза?
Видя ми се неловко "путката на мама". - И предпочете да кажеш шунда?
Ти как би описала вагината на мама? - Не знам, Барб.
Руното на мама. Маминият гараж. - Божичко, Барбара.
Едно ще кажа за мама и татко - шапка свалям на всички,
останали женени толкова дълго. - Карън, той се самоуби.
Не сме сигурни в това.
Има ли нещо между вас с Малкия Чарлз?
Не знам дали ми е удобно да ви разказвам за това.
Защото знаеш, че сте първи братовчеди. - Успокой се малко.
Знаеш, че не можете да имате деца. - И без друго не мога.
Претърпях хистеректомия преди година. - Защо?
Рак на маточната шийка. - Не знаех.
Аз също. - Не казах на никого, освен на Чарлз.
Така започна това между нас. - Защо не каза?
И мама да ми го напомня, докато съм жива? Не искам да й давам
още поводи да се държи с мен, като с нещо повредено.
Можеше да кажеш на нас поне. - Ти не ни каза за теб и Бил.
Различно е. - Защо? Защото си ти, а не аз?
Защото разводът е унижаващо, публично признание за поражение.
Ракът си е проклет рак, не можеш да направиш нищо. Ние сме сестри.
Не усещам връзката ни толкова силно. - Аз съм много привързана към вас.
Не се виждаме, ти никога не идваш. - Но въпреки това усещам връзката.
Не вярвам в митовете за семейството и сестрински връзки. Ние сме хора,
някои сме случайно свързани генетично, чрез случайно подбрани клетки.
Кога стана толкова цинична? - Звучи забавно, казано от теб.
Жестока, да, но "случайно подбрани клетки"?
Може би цинизмът ми дойде, когато осъзнах, че отговрността да се грижа
за нашите родители е само моя. - Не думай. Аз също помагам.
Да, докато не издържа, и не си тръгна. И двете с Карън. Не ви критикувам,
но ти си тръгна, Карън - също. - Не е моя вината, че ти остана.
Правилно, затова не ми пробутвайте тези сестрински глупости.
Когато и аз си тръгна, няма да се чувствам по-виновна от вас двете.
Изумена съм, че светогледа ти е толкова мрачен.
Живееш във Флорида.
Мислиш да се преместиш? - Да.
С Чарлз отиваме в Ню Йорк. - Какво ще правите в Ню Йорк?
Имаме планове. - Какви?
Не е ваша работа. - Ами мама?
Какво за нея? - Добре ли ще ти е да я оставиш сама?
На теб добре ли ти беше? Връщате се в Маями, нали?
Да, не мога да остана. - Виждаш ли, Барб?
Искаш да знаеш какво ще направим за мама. Аз и Карън заминаваме.
Ако искаш остани, решението си е твое, но никой да не ме сочи с пръст. Никой.
Трите ми момичета, всички заедно.
Като ви чух, ми стоплихте сърцето.
Изкъпа ли се? - Да.
Гладна ли си? Искаш ли кафе? - Не. Добре съм мила, благодаря.
Обзалагам се, че тази къща знае много тайни на момичетата от сем. Уестън.
Смутих се, само като си го помислих.
Няма нищо смущаващо. Тайни свалки, тайни схеми.
Не мога да се сетя за нещо по-деликатно, по-горчиво-сладко.
Винаги ще виждам част от себе си у вас, момичета.
Колкото и да остареете,
ще се опитвате да отхвърлите тази част от себе си.
Мирише толкова хубаво. - На ябълка. Искаш ли да се намажеш?
Разбира се, че искам.
Разказвала ли съм ви за Реймънд Куолс?
Момче, по което си падах, когато бях около тринадесет годишна.
Грубо момче.
Изтъркани джинси и рошава коса.
Ужасно невъзпитан. Но носеше от онези красиви каубойски ботуши.
Лъскава шоколадова кожа.
Беше толкова горд с ботушите си, ходеше и се буташе във всички.
Перчеше се, беше толкова самоуверен.
Зарадвах се, помислих,
че ако си намеря женски чифт от тези ботуши,
със сигурност би поискал да бъда негова приятелка.
Сещате се, като ме види в тези ботуши, ще си каже: "Това е момичето за мен".
Господи!
Видях такива ботуши на една витрина в града.
Направо откачих.
Молех се за тези ботуши. Бях решила,
че Реймънд щеше да ме заговори, стига да ме види с тези ботуши.
Сигурно съм молила майка ми стотици пъти за тях.
"Вай, какво искаш за Коледа?" - Мамо, ще направя всичко за ботушите.
И така, започна да прави намеци за кутията под дървото.
Беше опаковала нещо с големината на кутията от ботушите.
Много красива опаковъчна хартия.
"Сега, Вай, не искам да мамиш и да отвориш подаръка преди Коледа."
Казваше с лека усмивка. Коледната сутрин, станах на пожар,
на бегом до елхата, разкъсвам хартията...
Имаше ботуши вътре, мъжки работни ботуши.
С дупки на пръстите. Смачкани,
спечени в кал, в кал и кучешки лайна.
Господи.
Майка ми се смя с дни.
Моля те не ми казвай, че това е краят на историята.
Не. Това...
Това беше краят.
И така и не получи ботушите? - Не.
Майка ми беше зла, дърта вещица.
Предполагам, че от нея съм го наследила.
Не си гадна вещица. Ти си наша майка, и те обичаме.
Чисто ли е? - Не съвсем.
Какво гледаш? - Телевизия.
Може ли да гледам с теб? - Ще ми се да можеш.
Бясна ли си ми? - Не.
Опитвах се да бъда смел. - Знам.
Просто исках всички да знаят, че винаги получавам, каквото искам.
Което значи, че не съм загубеняк.
Ти си моят герой.
Написах това за теб. Седни.
Никога не съм бил словоохотлив.
И не мога да ти кажа нищо, което не си чувала.
Но ще продължавам да ти пея любовни песни докато умра.
Не мога да сдържа, каквото чувствам към теб сега.
Ще ти пея сладки серенади, когато виждам, че сълзи са те облели.
Приспивна песен ще припявам, когато до теб кротко лягам.
И ще бъде така, до деня, в който умра.
Либерачи. По-добре се стегни. Трябва да се приберем.
Кучетата сигурно за изяли пердетата вече.
Сигурен съм, че всичко е наред. - Малкият си е пуснал телевизия, скъпи.
Този гледа толкова телевизия, че мозъкът му е изгнил сигурно вече.
Сигурна съм, че това не е вярно. - Какво те хванах да гледаш онзи ден?
Не си спомням. - Напротив. "Размяна на съпруги."
Жалко, че няма кой да ти плаща, за да гледаш телевизия.
Стига, Мати Фей. - Уволниха го от магазина за обувки.
Мати Фей, качваме се в колата и си тръгваме.
Ако кажеш още някоя гадост по негов адрес, ще ритам дебелия ти ирландски
задник чак до магистралата. - Какво по дяволите каза?
Бихте ли излезли деца, моля ви?
Не разбирам от къде идва тази грубост.
Гледам теб и сестра ти, начина, по който говорите с хората.
И наистина не разбирам. Не мога да разбера,
защо хората не могат да се уважават. Не мисля, че има извинение за това.
Хората в моето семейство не се отнасят така към другите.
По-добре да не казваш нищо за семейството ми. Сериозно говоря.
Току-що погребахме човек, когото много обичах.
Каквито и недостатъци да е имал,
беше добър, сърдечен, свестен човек.
Няма да те слушам как нападаш сина си, без да е минал и ден.
Така почерняваш паметта на Бевърли.
Женени сме от 38 години. Не бих ги заменил за нищо.
Но ако не намериш място в сърцето си за собствения си син,
няма да станат 39.
Не исках да подслушвам. Беше случайно. - Това...
Да ти се намира цигарка? - Не. Отказах ги преди години.
Аз също. Но ми звучи добре.
Стори ми се, че на тази вечеря, ужасна вечеря,
нещо пламна между Айви и Малкия Чарлз. Знаеш ли, дали е така?
Не съм сигурна. - Кажи ми, истина ли е?
Да. Вярно е. - Добре.
Това не бива да се случва. - Ще бъде трудно.
Айви и Малкия Чарлз винаги са вървели към своето...
Очаквах, че трудно ще го приемеш... - Барб.
Влюбени са. Поне така мисля. Знам, че е неприемливо братовчеди да са
гаджета. Не и в наши дни. - Не са братовчеди.
Моля?
Малкия Чарлз не ви е братовчед. Той ви е брат. Кръвен брат.
Полубрат.
Дете е на баща ви. Което ще рече, че е брат на Айви.
Разбираш ли ме? - Разкарайте се.
Само отиваме до... - Разкарайте се! Веднага! Вън!
Добре де, добре.
Ти и татко? Кой друг знае? - Аз и ти.
Чичо Чарли подозира ли нещо? - Не сме го обсъждали.
Какво? - Просто не сме.
Татко знаеше ли? - Да.
Не се гордея с това. - Не думай. Изумявате ме, хора.
Какво, пияни ли бяхте? Или просто... - Не бях пияна. Не.
Може би ти е трудно да повярваш, гледайки ме, знаейки, че
аз съм старата ти, дебела, леля Мати Фей. Знам, че така си ме приела.
Но аз не съм само това, мила. Нещо повече съм.
Не знам защо Малкия Чарлз ме разочарова толкова. Може би...
...ами не знам защо.
Разочарована съм от него повече, от всичко друго.
Направих грешка, отдавна. Ясно?
И си платих за нея. Но грешката свършва сега.
Ако Айви разбере, това ще я съкруши. - Няма да позволя тя да разбере това.
Трябва да намериш начин да ги спреш.
Трябва да прекратиш това веднага.
Задръж. Не издишай.
Силно е, нали?
Ако не гледаш няма как да ти покажа. - Добре, добре, гледам.
Ще вкараш и двамата ни в беля. - Не, бял съм и съм над 30.
Не се вкарвам в бели.
Божичко! Боже!
Мамка му. - Спри!
Какво те прихваща?
Стийв? Какво се случи? - Сваляше се с Джийн.
Миличък, добре ли си? - Джийн, какво се случи?
Не знам. - Да викам ли линейка?
Не знам. Добре ли сте. - Да, аз съм добре.
Джона, какво се случи. - Сваляше Джийн, и затова го наложих.
Как така сваляше? - Целуваше я и я опипваше.
Умираш, откачалко. Знаеш ли на колко е? Тя е на 14 години.
Нищо не съм направил. - Откачи ли?
Просто престани, Барбара. - Този кучи син е социопат.
Какво ви прихваща? Ще спрете ли да истерясвате?
Защо не започнеш от начало. - Какво изобщо правехте заедно?
Мила, трябва да знаем какво се случи? - Нищо не се е случило. Нищо!
Може ли да не превръщаме всичко във федерално разследване?
Слязохме да пушим малко марихуана. После някак се заиграхме,
и всичко излезе извън контрол. - Какво говорихме за тези боклуци?
Нищо не се е случило. Нищо не ми стори. - Просто ми кажи какво ти направи.
Какво толкова е станало? - Ти си само на 14.
Малко по-малка отколкото ти ги харесваш.
Мразя те! - Какво те прихваща? Джийн?
Мога да се справя без речи. - Къде е той?
Отвън в колата. Тръгваме си за Флорида още сега. Аз и Стийв заедно.
Сега ще ми опяваш ли? - Спри се малко, дявол да те вземе.
По-добре разбери от Джийн какво точно се случи, преди да сочиш с пръст.
Защото се съмнявам Джийн да е невинна. Не казвам, че я обвинявам,
като казвам, че не мисля, че е невинна. Не значи, че мисля, че е виновна.
По-скоро може и тя да има вина.
Нещата не са черни или бели, сиви са, както всичко останало.
Всички така ги виждаме, освен теб. - Карън.
И аз не съм ангел. Правила съм неща, с които не се гордея.
Неща, за които нямаш представа. И може дори да повторя някои от тези неща.
Защото живота те притиска в ъгъла така.
Както и да е. Имаш си собствени каши за оправяне,
преди да започнеш да четеш на останалите.
Ела при нас през януари. Ще бъда в Белиз.
Не звучи ли добре?
Взимам Джийн с мен и тръгваме обратно към Колорадо сутринта.
Никога няма да се върнеш при мен, нали, Бил?
Никога не казвай никога.
Но няма.
И сигурно никога няма да разбера истинската причина, нали?
Вероятно няма.
Къде тръгнаха Бил и Джийн? И Карън ли си тръгна?
Да. - Мама изчисти ли се?
Умерено чиста е. - Умерено?
Ако не ти харесва умерено, да речем търпимо чиста.
Чиста ли е или не. Притеснена съм. - Престани вече.
Айви, не днес. - Трябва да й кажа.
Тръгваме за Ню Йорк утре. - Не мисля, че е добра идея да стигате
толкова далеч с Чарлз. - Това пък какво беше?
Има много риба в морето, сигурно има мъж отреден точно за теб.
Обичам мъжа, с когото съм сега. - Остави любовта, тя е пълна глупост.
Хората могат да се влюбят в украсена скала. Изглежда добре, какво е?
Риба. - Хапки, любимите ми.
Почти на 50 си, Айви, не можеш просто да заминеш за Ню Йорк ей така.
Ето, изяж си рибата. - Вбесяваш ме.
Не аз спя с братовчед си. - Живях тук година след година.
Надявах се някой да дойде в живота ми. - Не ми цитирай Карсън Маккаръс.
Сега махни трагичното изражение от лицето си и си изяж рибата.
Как си мамо? - Какво общо има това?
Виж, риба за обяд. Джона? Гладна ли си? - Айви, трябва да се усмихваш като мен.
Донеси обяда на мама, моля те. - Не съм гладна.
Не си хапнала нищичко два дни вече. - Не съм гладна.
Ще ядеш, прави, каквото ти казвам. Всички ще правят, каквото казвам.
Защи никоя от вас не е облечена?
Не е като да седим голи. Нали? Или трябва да облечем нещо специално?
Да, защото си дошла за риба. - Ще ям в стаята си.
Добре, благодаря. Яж. - Не.
Изяж обяда си, мамо. Яж. - Не.
Хайде, шибанячко, изяж си обяда. - Върви в ада.
Няма да променя решението си. Яж. - Мамо, трябва да ти кажа нещо.
Не, не трябва. - Барбара.
Не трябва. Млъкни. Млъквай, моля те. - За какво да говорим?
Забрави. Изяж си рибата. - Не съм гладна.
Изяж си рибата, кучко! - Барбара.
Добре, зарежи, прави, каквото искаш.
Трябва да ти кажа нещо. - Айви е лесбийка.
Не си ли? - Не, не съм.
Да, такава си. Ще си изядеш ли рибата? - Барбара, пази тишина сега.
Мамо, моля те, важно е. - Изяж рибата, изяж рибата...
Какво по дяволите? - Трябва да кажа нещо.
Ще чупим неща сега ли? Защото и аз мога да чупя.
Виж, всички можем да чупим. - Чарлз и аз...
Не искаш да чупиш с мен, шибанячке? - Чарлз и аз...
Джона, малко поразсипахме тук. - Престани, Барбара.
Мамо, Чарлз и аз... - Малкия Чарлз.
Трябваше да кажеш Малкия, иначе няма да знае за кого говориш.
Малкия Чарлз и аз... Малкия Чарлз и аз...
Малкия Чарлз и ти сте брат и сестра. Знам това.
Моля? Не, той и аз... - Винаги съм знаела това.
Казах ви, никой не може да скрие нещо от мен.
Мамо. - Не я слушай.
Знаех през цялото време, че между Бев и Мати Фей има нещо.
Чарли също щеше да знае, ако не беше пушил толкова.
Това е от хапчетата. - Не е от хапчетата.
Баща ти бе разкъсван от това тридесет и кусур години.
Но Бевърли нямаше да е Бевърли, ако нямаше над какво да размишлява.
Мамо, за какво говориш? - Сега, когато сте по-възрастни,
знаете какво да мислите. Никога не знаеш на кого може да потрябва бъбрек.
Защо, за Бога, ми казваш това? - Защо, какво ти пука?
Вие сте чудовища. Чудовища. - Стига, не започвай.
Коя е потърпевшата страна тук?
Айви, чуй ме... - Никога повече няма да ме видиш.
Мати Фей ми каза, но не знаех какво да правя. Опитвах се да те предпазя.
Въпреки това заминаваме. Тръгваме. - Не ме вини. Мама ти каза, не аз.
Няма значение.
Айви, не заминавай.
Айви.
Не можем да позволим на Айви да избяга с Малкия Чарлз. Няма да е правилно.
Ще се върне. Сладко момиче, обичам я до смърт.
Но не е силна. Не като теб.
Или мен. - Знаела си за татко и Мати Фей?
Разбира се.
Но никога не му казах, че знам. Но и той знаеше. Знаеше, че знам.
Но никога не говорихме за това.
Опитах да съм над това.
Но ако в крайна сметка, имах шанс, щях...
Щях да му кажа: "Надявам се това да не е заради Малкия Чарлз,
защото знаеш, че знам всичко за това." Ако можех да говоря с него в мотела,
щях да му кажа: "По-добре се откажи,
ако не искаш тази история да свърши зле за теб."
Какъв мотел? - Обадих се там в понеделник.
След като взех депозита от сейфа, но беше твърде късно. Беше си тръгнал.
Как си разбрала къде е бил? - Бележка. Каза,
че мога да му се обадя в "Каунти Скуеър Мотел".
Оставил ти е бележка. - Направих го. Обадих се в понеделник.
След като си изтеглила парите от депозита си.
Имахме уговорка, трябва да разбереш.
За хора, като мен и баща ти, които никога не са имали пари,
като деца, хора, от нашето поколение, парите бяха важни.
Ако си могла да спреш татко, да се самоубие, нямаше да трябва да теглиш
този депозит.
Нещата винаги са 50 на 50, нали?
В бележката пишеше ли, че отива да се самоубие?
Мамо?
Ако бях се съобразила малко, сигурно нямаше да постъпя така.
Но аз бях...
баща ти и аз, ние бяхме... - Вие бяхте прецакани.
Бяхте прецакани. Ти си прецакана.
По-добре да разбереш това, самодоволна, малка негодничка.
Има само една причина Бевърли да се самоубие, и това беше ти.
Мислиш, че би направил, каквото направи, ако ти все още беше тук? Не!
Само той и аз, в тази къща, сами в мрака.
Изоставени, пропилени животи в грижи за теб и удобствата ти.
О, да, ако мислиш да ме съдиш, давай, но не прави грешки.
Ръцете ти са оцапани с кръвта му, точно колкото и моите.
Той извърши това обаче. Той го стори, не ние.
Можеш ли да си представиш нещо по-жестоко, от това да ме виниш? Защо?
Да ме отслабиш. Да ме накараш, да покажа характера си?
Но не, чаках, и чаках, да се докопам до депозита.
Щях да чакам така или иначе. Искаше да покажеш кой е по-силен ли, Бев?
Никой не е по-силен от мен, да бъда проклета. Когато всички си отидат,
когато не остане нищо, когато всичко изчезне, аз ще бъда тук.
Кой е силният сега, кучи сине?
Права си, мамо. Ти си силната.
Барбара?
Барбара? Барб?
Барбара? Моля те.
Барбара?
Айви?
Айви, тук ли си?
Джона?
След това и ти си тръгваш, и Бевърли.