DUPĂ
Traducerea: Reef
14 ianuarie: Sunt în autobuz, pe drum spre casă.
- Mulțumesc. - Cu plăcere.
- Încotro mergi? - Acasă.
Și eu. Unde-i "acasă" pentru tine?
În Pearl.
Nu mai spune: stai în Pearl?
- Da. - Eu stau în Pearl.
- Serios...? - Da, pe Strada Tunului.
- Stai pe Tunului? Eu stau pe Tunului. - Ei, hai. Care casă?
- Scuze, e nepoliticos. Nu trebuie să... - Nu, e în regulă. Stau la 318.
- Eu la 310. - Da...?
- Cu ce te ocupi? - Sunt asistentă.
Eu sunt Freddy, apropo...
Ana.
Tu cu ce te ocupi?
Eu sunt... proiecționist. Ziua; noaptea - artist.
- Proiecționist? La cinemaul din oraș? - Si.
Ce fel de artă faci?
- Benzi desenate, mai ales. - Gen... Pentru copii?
Nu tocmai. Stai să-ți arăt...
Să iau... Uite-așa.
Să-ți arăt...
- Mulțumesc. - Nu-i nimic.
Asta-i ceva... La care lucrez.
Sunt bune.
Stai așa...
- Ce faci? - Așteaptă o mică secundă.
Da... Gata.
- Eu am să... - Da, sigur. Absolut.
- Mulțumesc. - Da.
Știi... ar trebui să ne întâlnim uneori, de vreme ce stăm așa aproape.
Da, poate.
- Doar la o cafea. - Poate.
Sau un ceai? Un milkshake? O limonadă? Lichior de ouă?
Ciocolată caldă? Ceai cu gheață...?
Poate, da?
- Ești măritată. - Nu!
- Logodită? - Nu.
- Ești călugăriță! - Nu!
- Am să scriu puțin, dacă nu... - Te rog. Firește, scrie.
Scrii de mine acolo?
A fost odată ca niciodată un ținut minunat pe nume Țara Ferită.
"Țara Fericită".
Scuze: "Țara Fericită".
Și în acest ținut trăia un cavaler...
Fir-ar!
E cineva?
Jen?
Căutare semnal...
E cineva?
Oricine...?
Ne vedem mai târziu.
13 martie 2012
E cineva...?
E cineva?
E cineva acasă?
Cine ești?
Ana?
Ești bine?
Lasă-mă o clipă.
Nici nu-ți pot spune ce mă bucur să mai văd pe cineva.
- Freddy, nu? - Da.
- Ce dracu' se petrece? - Nu știu.
Am căutat prin tot orașul și nu am găsit pe nimeni.
Eu la fel.
- Poți opri muzica? - Da!
Scuze, mă înnebunește liniștea.
- Deci n-ai reușit... - Ce...
- Scuze, spune tu. - Nu, tu primul.
Ai găsit ceva?
M-am gândit să mă duc la secția de poliție.
- Așa... - Da.
E o idee bună.
Cineva?
Dumnezeule!
Ce-i?
Nimic.
Tu știi ce faci?
Nu, nu prea.
E cineva acolo? Transmit din Pearl, mă aude cineva?
Mă aude cineva?
- Ține apăsat și vorbește. - Unde te duci?
Cineva...?
E cineva acolo?
- Ții butonul apăsat? - Da!
Alo?
- E ciudat. - Nu funcționează?
Nu numai că nu funcționează, nu prind nicio frecvență.
La televizor erau doar purici.
- Pentru ce-l iei? - Nu strică să fii pregătit.
Știi să folosești chestia aia?
Glumești?
Dacă suntem noi doi, trebuie să mai fie și alții, nu?
Da, probabil sunt ținuți undeva într-un beci, în butoaie.
Ce dracu'...?
Ce e aia?
Condu.
- Avansează. - Ce?
Intră în mașină.
Haide...
Dumnezeule...
Locul ăsta n-a mai fost aici de când eram mică.
Da, e vechiul restaurant.
Dumnezeule...
Mă scuzați.
- Mă scuzați. - Mă scuzați?
- Bună...? - Bună! Domnule? Domnișoară?
- Salut. - Bună.
Bună...!
- Bună ziua acolo! - Da, nu cred că te aud.
Auzi? Salut. Salut!
Știi, sunt...
Salut, eu... Alo? Alo...?
Ăsta e printre puținele locuri din oraș care nu s-au schimbat de-a lungul anilor.
Poate de-aia îmi și place atât de mult.
Cum iese?
- Sper că nu te deranjează sângele. - Știi că nu mi-e silă de nimic.
Al XVII-lea bâlci anual din comitat 21-23 august, la locul de distracții
Faci o mică pauză? Am ceva pentru tine.
A fost al mamei mele.
Mi l-a dat înainte de a muri.
Dar e al tău.
Nu și de-acum. La mulți ani!
Mersi, mătușă Lu!
Oricum la tine arată mai bine.
...Ce se deplasa cu circa 27 km pe oră. Încă nu este clar...
Îmi amintesc asta...
Ce s-a întâmplat?
Freddy, stăteam...
Stăteam chiar aici, eram eu...
Eram de 11 ani...
Spune-mi: ce-ți amintești după autobuz?
M-am trezit în patul meu, m-am dus la lucru...
Credeam că întârziasem.
Eu eram în atelierul meu.
Adormisem acolo cu o noapte înainte, doar că m-am trezit cu ditai barba.
De parcă nu te-ai mai ras de luni bune? Și eu.
- Mă rog, nu barba. - Da, am înțeles.
Poate că a fost o evacuare.
Din cauza virusului care provoacă creșterea radicală a părului?
În plus, n-ai zice că oamenii au plecat în grabă.
- Atunci tu ce crezi? - Că a fost altceva.
Avansează cu circa 1,3 km pe oră.
Sunt cam 8 km până-n centrul orașului, înseamnă că...
Îi va lua cam 64-65 de ore să ajungă acolo.
Mai puțin de 3 zile.
Să plecăm până nu se apropie prea mult de mașină, cred că afectează bateria, ceva.
Chiar ai de gând să porți aia?
Ce-i?
Deja se întunecă.
Blochează soarele.
Doar trebuie să existe o cale de ieșire. Prin subteran, poate.
- Doar nu avem sistem de metrou. - Dar avem sistemul de canalizare.
Și duce la kilometri în afara orașului?
Să facem provizii, pentru orice eventualitate.
Ascultă, Freddy.
Ai luat în calcul cazul că am fi...
- Ce, morți? - Da.
- Mi-a trecut prin minte. - Și...?
Este o posibilitate.
Dar nu sunt convins că-i aia, ar putea fi altceva, gen...
O dimensiune alternativă, sau universuri paralele.
- Tu vorbești serios? - Este o posibilitate.
Atunci nu crezi că-i ciudat că nu sunt alte semne de viață?
N-am văzut o pasăre pe cer, nici măcar vreo goangă.
Da, crede-mă...
Am observat și eu.
Iisuse...
Ce-i?
Trebuie să-ți arăt ceva.
- Cred că-s un fel de înregistrări. - Da, se pare că acum înregistrează.
Trebuie să derulăm.
Ce părere ai de asta?
Practic n-a făcut progrese.
Ultimul EKG arată activitate voltaică scăzută, deci se reduce activitatea delta.
- Ce înseamnă asta? - Ia stai: derulează iar.
...Se reduce activitatea delta.
Dar mă îngrijorează febra și dezechilibrele neuronale...
- Pronosticul? - Nu prea văd alte opțiuni.
În astfel de situații, practic e o ușă închisă.
- Vrei să te uiți pe asta? - Da.
Asta-i din salonul cuiva.
- Să-i mai dăm câteva zile; până joi? - 17 martie? Da, de acord.
Măcar n-are familie de care să ne ocupăm.
Vorbesc de creierul cuiva; îl vor scoate de pe aparatele de susținere a vieții.
- E păcat. - Îmi pare rău pentru ea.
Bun: ultima șansă să te trezești, Ana.
Să-mi trag...
Dacă cineva-i în comă în spitalul ăsta, în ce salon ar fi?
- Ce...? - În ce salon ar fi?
- Așa: cum se citește? - Ce...?
- Te uiți naibii pe monitorul cardiac? - Nu trebuie să fii așa jigodie.
N-ar trebui să fiu, dacă ți-ai veni în fire!
Sunt 120 de bătăi.
- Ce înseamnă aia? - Mult.
- Ce ritm cardiac ai? - De ce?
- Verifică și gata... - Crește, da?
Bun. Așază-te.
Așază-te, mi-a venit o idee nebună.
Așa...
- Doar respiră. - Mă lași...?
Vreau doar să te calmezi.
Ce anume vrei să spui?
- Crezi că asta-i... - Conștiința.
- Nu, asta-i imposibil. - Poate e, poate nu-i.
Unde dracu' te duci?
- Ce cauți? - Salonul meu.
- Ce zici? - Nu.
Haide...
Asta nu se întâmplă. Înțelegi și tu că nu se întâmplă, da?
Ei bine... chiar se întâmplă, nu-i așa?
Doamne, cum poți cu atâta ușurință... Și-n plus, nu-i 14 martie.
- Poate că este. - Deci autobuzul... acum două luni, Freddy.
Da, poate de-aia ne-am trezit păroși ca Wookiee-i.
- Dar nu-i real, ceea ce spui tu... - Nu știu ce-i real și ce nu-i.
Dar vocile pe care le-am auzit veneau din salonul tău, din salonul ăla, corect?
Și se pare că înregistrează constant, de parcă ar fi în direct.
Poate am fost fără cunoștință vreme de două luni.
Atunci de ce ne-am trezi azi? Ce s-a ales de ultimele opt săptămâni?
Ascultă-mă: dacă ce-au spus despre tine este adevărat...
- Și chiar este 14 martie, mai avem... - Trei zile.
Apoi întunericul...
De-aia avansează întunericul spre noi; în trei zile, totul dispare.
Cum ieșim?
Cred că trebuie să trecem prin el.
Ai uitat că atunci când ne apropiem de el începem să ne simțim rău?
Și bateria de la mașină începe să moară? E și mai rău dacă stăm acolo prea mult.
Da... Dacă ai o idee mai bună, sunt ochi și urechi.
Doar...
- Stai aproape de mine, bun? - Sigur ai vrea asta.
Ce vrea să însemne asta?
Păi te dădeai la mine în autobuz și deloc subtil, apropo.
Păi asta înainte să-mi dau seama că erai o mototoală irecuperabilă.
Deja mă simt rău, Freddy, să ne întoarcem!
Mai puțin!
Așteaptă.
Stai așa.
Am mai văzut asta.
Să-mi trag...
Poate am noroc.
Nu te baza pe el.
Una s-a dus, mai avem cinci mii...
Chiar nu mă simt bine, Freddy. Știu că nu înseamnă nimic pentru tine...
Da, simt și eu, doar... Dă-mi un minut.
Unde crezi că duce lanțul ăsta?
- Ești palidă. - Cel mai drăguț lucru pe ziua de azi...
Cred că-i mai bine să plecăm de aici.
- Cine-i ăla! - Haide!
Haide!
Dă-mi cheile. Dă-mi cheile!
Dă-mi dracului...
- Nu puteai să mi le dai frumos? - Scuze, ce dracu' a fost aia?
- Unde te duci? - Doar ține-mi pumnii.
Dumnezeule...!
Doamne, Freddy!
Așa... Futu-i!
Haide!
Da!
Așa... așa.
Deschis sâmbăta
Doamne!
Da... cred că de ăla s-au ocupat deja alții.
Haide, trebuie să ne grăbim.
Unde mergem?
Știm că drumurile sunt blocate, dar nu am încercat încă pe apă.
Pare puțin probabil în clipa asta, nu-i așa?
- Asta-i o atitudine grozavă. - Îmi pare rău.
Tocmai am descoperit că sunt în comă și aș putea fi moartă în trei zile.
Și acum mai e și o creatură mare, să nu mai vorbim că-mi împart...
Mintea, sau sufletul, cu...
Cu ce?
Cu nătăflețul cu benzile desenate?
Voiam să spun "cu un necunoscut".
Haide.
- Ce faci? - Aici am crescut.
Râul e acolo.
N-a mai arătat așa de ani de zile.
- Phil. - E tatăl tău?
Nu. Tatăl meu vitreg.
Auzi, amice...
Ascultă: mi-a cerut mama ta... să vorbim despre ce s-a întâmplat azi la școală.
Nu s-a întâmplat nimic.
- Te-ai luat la bătaie. - Și...?
- Cică ai furat banii de prânz ai cuiva. - Asta nu-i adevărat.
Auzi: eu te cred, dar mama ta...
Știi, ea își pierde răbdarea cu tine, Freddy.
După ce s-a întâmplat acum câteva săptămâni și acum asta...
Ea vrea doar să mă trimită undeva departe.
Dacă nu ai grijă, va trece de la vorbe la fapte.
Atunci de ce nu faci tu ceva în privința asta?
Auzi: ea voia să te țină pedepsit toată ziua,
eu am convins-o să te lase să mergi la carnaval.
- Cum ai făcut asta? - Nu-ți face griji.
Acum: am ceva pentru tine. Știu că nu prea ești tu cu de-astea dar...
E o minge de Ligă Mare, una adevărată. Mi-am zis să ieșim, să aruncăm câteva.
Da... Poate mai târziu. Încerc să termin ceva acum.
Da, nicio grijă, nicio problemă... Mai amânăm.
Auzi: nu mai intra în bucluc, bine?
În spatele vălului
Nu-mi păsa decât de benzi desenate.
Ele erau evadarea mea...
Cred că încă mai sunt.
Ce fel de benzi desenate îți plac?
Favoritele mele erau cele de groază.
Știi tu: povești supranaturale din alte lumi, paranormale.
- Îmi plac intrigile în suspans. - Nu sunt suspansurile cam crude?
În opinia mea, nu-i nimic mai bun ca: "Va urma".
"Va urma" e un alt mod de a spune: "Nu s-a încheiat încă".
Când eram mică, voiam să fiu dramaturg.
- Da? - Da.
Scriam niște piese oribile, efectiv oribile.
Și fiecare piesă pe care o citeam îmi imaginam că era scrisă de mine.
Îmi recenzam... Vocabularul impresionant, răsturnările de situație geniale.
- N-am mai spus nimănui, e o prostie. - Nu, nu este.
- De ce te-ai oprit? - Nu eram bună deloc.
- Așa-mi spuneau mie. - Atunci de ce ai continuat?
Fiindcă-mi plăcea la nebunie.
Și am descoperit că... Unii oameni sunt jigodii și gata.
Cum să-ți oprească aparatele? Credeam că-i ilegal asta.
- Nu dacă ai stipulat asta în testament. - De ce ai face asta?
M-a crescut mătușa; era... Practic mama mea.
În fine; s-a produs un accident și...
Și-a petrecut ultimul an din viață inconștientă, pe un pat de spital.
N-am vrut să mi se întâmple și mie una ca asta.
Îmi pare rău.
Cred că avem... spirite... Suflete?
Ai spus de "suflet" mai devreme, cum că l-ai împărți cu mine. Mintea sau sufletul.
Păi nu știu...
Mă întrebam dacă ni le explorăm în somn... Sufletele.
Poate că aia sunt visele.
- Nu cred că ar trebui să ne separăm. - De acord.
Știți că poți spune multe despre cineva observându-i dormitorul?
Ultimul lucru de care am nevoie acum este să mă analizezi.
Bun: să auzim.
Păi...
Ești foarte îngrijită, poate e o tară.
Modul în care ai organizat toate cutiile astea acolo la perete...
Ciudato!
Apoi te văd cu o copie a "Beowulf"-ului ca mică lectură înainte de culcare...
Dormi singură, mereu pe aceeași parte a patului.
Și ții o pernă pe celalată parte. Ca și cum păstrezi locul pentru cineva.
Știi că nu ești singură, Ana.
- Pe ăsta îl desenai în camera ta. - Da!
VA URMA
- Arată exact ca ușa. - Și dacă chiar e?
- Ce? - Uite.
Uite: cheile, candela...
Nimic din astea nu-i real; de ce nu ne putem imagina afară de-aici?
- Încearcă; eu am încercat. - Dar nimic din asta nu are sens.
Dacă nu cumva chiar este real.
Locul ăsta poate există într-o dimensiune alternativă, poate chiar una spirituală.
E evident o copie a celuilalt oraș, cel în care trăim. Dar nu înseamnă că nu-i real.
- Cum definești de fapt realitatea? - Nu știu.
"23 august 1992".
- Ziua cu mătușa mea la restaurant... - A fost aceeași zi.
Ce altceva ai mai făcut în ziua aia?
Freddy!
Vrei să joci un joc?
- Sigur. - Bine.
Ce zici de ăsta? Pare distractiv.
Trei trageri, vă rog.
Vezi ce poți face cu asta.
- Nu rata, Freddy. - Termină.
- Nu rata, Freddy! - Bolovan...
Te-am auzit!
Și iacăt-o!
- Auzi, alege un pistol de poliție. - Joc doar pentru un singur lucru.
- Revista aia cu Omul-păianjen. - Benzile desenate-s pentru fraieri.
- Faină țintă. - Am câștigat doar un ursuleț de pluș.
- Mirare c-ai nimerit ceva. - Aș nimeri bine dacă nu m-ați mai bâzâi.
Ce-ai zice să trecem pe la roată... Și apoi mergem să lucrăm la piesa ta?
- S-a făcut! - Bine...
- Mătușă Lu, ești bine? - Da... Sunt bine.
- Ești sigură? - Da, totul e-n regulă.
Bătrânețea, cred...
- Mai vrei să-ncerci? - Nu, las-o baltă.
- Nu contează. N-are nicio țintă. - Vino aici!
Gata, despărțirea.
Ce ziceți... Să începem adevărata distracție?
Pun pariu că Freddy n-a fost niciodată într-o casă cu adevărat bântuită.
- Ba normal că am fost. - Serios?
- De ce nu demonstrezi? - Ia-o înainte.
Cred că tocmai ne-am ratat unul pe celălalt.
Ce este?
În ziua aia s-a întâmplat.
- După ce am ajuns acasă. - Ziua în care s-a întâmplat ce?
Eu și mătușa mea ne interpretam piesa în camera de zi.
Aveam costume și recuzită... O luam atât de în serios...
Mă rog, eu cel puțin.
Mă prefăceam că erau toate locurile ocupate...
O mare mulțime de oameni mă aplaudau din întuneric.
Și mătușa Lu mereu îmi ținea isonul.
Era slăbită... Dar a făcut-o, pentru mine.
Și în schimb, eu am omorât-o.
A fost vina mea.
Eu am aprins lumânările, și erau prea aproape.
- A fost vina mea, Freddy! - Auzi...
Orice s-ar fi întâmplat, pare să fi fost un accident.
Accident, dar s-a întâmplat din cauza mea.
Era la sfârșitul zilei, Freddy, și nu vreau să mă întorc la acel moment.
Bun: spune-mi exact ce s-a întâmplat.
Hai pe aici.
Școala Sf. Aloysius
Sub catedră!
- Ce faci...? - Are cheia.
- Cred că l-am nimerit. - L-ai ucis?
Nici pe departe.
Călătoria fusese lungă și grea.
Dar cavalerul mergea înainte, fiindcă voia să-l facă mândru pe rege
și să ucidă monstrul.
Bun: noi eram aici. Aici e ușa și ancorat lanțul.
Asta înseamnă că lanțul e lung cam de...
- Freddy... - Jumătate de milă.
Bun. Aici e postul de radio, iar noi suntem aici.
- Deci, suntem în siguranță. - Freddy, cred că știu ce e chestia aia.
"Intră monstrul, o creatură mare și dezgustătoare care mănâncă oameni".
Câți ani aveai când ai scris asta?
- Ți-am spus că erau proaste. - Bun, atunci...
Ușa din benzile mele desenate, monstrul din piesa ta.
Spune-mi că știi cum se omoară chestia asta, doar tu ai scris povestea.
În poveste îl ucide un cavaler, dar se întâmplă că nu avem cavaleri aici.
Da, păi nu putem trece pe ușă până nu avem cheia.
Și probabil ai un plan măreț cum s-o luăm?
- Ești sigur că știi cum să faci asta? - Da, am cam fost mare piroman în liceu.
Bun: trebuie s-o facem repede.
Ce crezi că se întâmplă dacă nu ieșim?
Tu nu ai semnat niciun testament, vei fi oricum în regulă.
Ascultă...
Ține-mi pumnii.
Băi, futu-i!
Tragi ca cizma, dă-o la mine!
Freddy...
Freddy, cred că astea-s doar pripoanele.
- Au, futu-i! - Ce-i?
Trebuie să ajungem la mașină.
- Fir-ar! Ce facem? - Încearcă din nou!
- E moartă, Freddy! - Încearcă!
Poate ar trebui să rămânem aici. Am o pivniță.
Casa asta dispare în câteva ore. Să mergem.
Noaptea vânătorului 13 martie
Haide.
Nici n-ai crede cât de tare e chestia asta.
Sunt folosite la îmbinat acoperișuri.
- Nu pot opri tremuratul. - Bun. Uite...
Haide, vino!
- Nu am mai fost aici de mult timp. - Eu mai vin uneori, doar să stau.
Suntem în șaptesprezece.
Știi? Nu te-am întrebat de unde veneai, în autobuz.
- Am fost în vacanță. - Singură?
Nu a fost așa rău.
Da, cred că amândoi suntem pustnici.
Tu din ce motiv?
- Dedicată muncii, poate. - Da, tot cu proiecția?
Îmi pare rău că am încercat să-ți fac vânt în autobuz.
Păi cred că ai primit mai mult decât ce aveam de gând invitându-te la cafea.
Uite: dacă nu reușim să ieșim de aici...
Vreau doar să știi...
Ești bine?
Doare.
Așa, așa...
Nu, nu...
Încet...
Ușurel.
Unde te duci?
Nu am să te las să mori, Ana.
Se va lua după mine.
Nu!
Nu...
Nu...!
A fost odată ca niciodată un ținut minunat pe nume Țara Ferită.
- "Țara Fericită". - Scuze: "Țara Fericită".
Și în acest ținut trăia un cavaler...
Șeful lui era regele, un om gras cu barbă mare pe nume Domn Dunberry.
- E adevărat că locul ăsta e bântuit? - Precis: a fost spital în Războiul Civil.
Se zice că fantomele tuturor celor care au murit aici încă hoinăresc pe coridoare.
După trei săptămâni și jumătate de călătorie,
a ajuns în sfârșit la peștera secretă a monstrului.
Ăla-s eu.
Ce ai să faci?
Vedeți sfârlezele alea de pe terasă? Dau în ele.
- Aiurea, nu le atingi de aici. - Privește numai.
Am venit să-ți tai capul.
Încearcă mai degrabă un răget.
Mult mai bine... Acum simte-mi tăișul, jivină odioasă!
Priviți cum se duce.
Să-mi trag una... Tu ai făcut asta?
Haide, Freddy!
Îmi pare rău.
N-am știut.
Freddy, sunt aici.
- Am greșit. Nu știam că erați aici. - E-n regulă.
De asta...
De asta suntem aici.
Nu, nu Freddy...
Freddy, te rog, nu te duce...
Nu mă tem de tine.
Hai odată!
Oprește-te! Ana!
Bună.
Unde-i Freddy?
Vă pot ajuta?
Îl caut pe Freddy.
Sunt îngrijitoarea lui.
Poftiți.
- Dați-mi de știre dacă doriți ceva. - Mulțumesc.
- Freddy. - Ceau.
Dumnezeule, am fost la spital...
Eram atât de speriată...
Erai în autobuz, nu-i așa?
Freddy... Nu-ți amintești?
Îmi amintesc că am avut o conversație plăcută.
Nu-și amintește nimic, doar că era în autobuz.
Asta se pare că-și amintește limpede.
Ți-ar putea suna a nebunie, dar...
A fost cu mine, în coma mea, eram...
Eram aici, în orașul ăsta, doar că nu eram.
Nu știu, am...
Are vise intense, dar își amintește doar fragmente.
Imagini.
Aș vrea să rămân cu el.
De unde îl știi pe Freddy, până la urmă?
Am crescut pe aceeași stradă.
Nu-mi amintesc să fi făcut vreunul din alea.
Sunt grozave.
- Ne-am mai întâlnit înainte de autobuz? - Într-un fel.
Fiindcă simt că te știu de altundeva.
Eu sunt asta, vezi?
Îți amintești...?
Aproape.
Urmărește scena de final, după derularea genericului
Traducerea: Reef