WWW.MY-SUBS.COM
PÁRIZS, 1905
AZ OPERA POPULAIRE SZÍNPADA
Elkelt! Az Ön száma, uram?
Köszönöm.
663-as tétel, hölgyeim és uraim,
egy poszter, a házban játszott Hannibál előadásáról.
Mutatom.
Kezdhetjük 10 frankról?
Akkor öt? Ad valaki ötöt?.
Hat? Hat. Valaki hét frank? Hét.
Valaki nyolcat. Nyolc? Nyolc.
Nyolc frank először.
Másodszor.
Eladva, Raoul Vicomte de Chagny, az Öné.
Köszönöm szépen.
664-es tétel, hölgyeim és uraim,
egy fából készült pisztoly és három emberi koponya,
a Meyerbeer féle Ördög Róbert 1831-es előadásából.
Ki ad tíz frankot érte?
Tíz, köszönöm.
Tíz frank.
Még mindig tíz frank.
Tizenöt, köszönöm, uram.
Tizenöt.
Elkelt tizenöt frankért.
A száma, uram? Köszönöm.
A 665-ös tétel. hölgyeim és uraim,
egy verkli alakú papírmasé zenedoboz.
Figyeljék meg a perzsa ruhába öltözött majmot cintányérral a kezében.
Ezt a tárgyat a színház alatti csatornában találták meg,
és még mindig működőképes. Hölgyeim és uraim!
Mutatom.
Akkor kezdhetnénk 20 franknál?
Ó, csak bátran, hölgyeim és uraim. Legyen akkor tizenöt frank?
Tizenöt frank. Nagyon szépen köszönöm.
Igen, 20 frank attól az úrtól. Köszönöm szépen.
- Huszonöt. - Huszonöt a jobb oldalról.
Köszönöm, hölgyem.
Huszonöt.
Harminc? Harminc frank.
Akkor harminc frank.
Harminc először, harminc másodszor...
Eladva harminc frankért,
Vicomte de Chagnynak.
Köszönöm, uram.
Fiú.
Szinte remekmű, az ám!
Milyen szép, ahogy Christine mondta rég.
Ő sokszor emlegette,
nemes borítását, ravasz kis szerkezetét.
Ha mi már nem leszünk, akkor is játszik még!
A 666-os tétel következik.
Egy csillár darabjai.
Önök közül néhányan talán emlékeznek az Operaház Fantomjának
rejtélyes históriájára.
Tudomásunk szerint, hölgyeim és uraim, ez a csillár volt
ama nevezetes katasztrófa főszereplője.
Műhelyünkben megjavítottuk,
és felszereltük néhány elektromos égővel,
hogy képet kapjunk róla, milyen volt fénykorában.
Talán elijeszthetjük a múlt sötét árnyait
egy kis világossággal, uraim!
AZ OPERAHÁZ FANTOMJA A ROYAL ALBERT HALLBAN
25. ÉVFORDULÓS ÜNNEPI ELŐADÁS
Nézd,
e trófeát!
Megmentőnk a zsarnok,
Rómát így fogja eltiporni majd!
Lakomával, tánccal és énekkel
ma éjjel ünnepelünk.
Köszöntsük a győzedelmes tömeget,
kik megváltást hoztak ránk!
Karthágó trombitái újra felzendülnek!
Halljátok rómaiak és reszkessetek!
Hallgassátok a lépteinket!
Halljátok a dobokat, itt jő Hannibál!
Szomorú visszatérni e földre, mit szeretünk,
s melyet egyre jobban fenyeget Róma megfékezhetetlen haragja.
Nem, nem, nem, nem!
Signor, ha kérhetem.
- Róma. Úgy ejtsük Róma, nem Roma.
Róma? Róma, ezt nehéz kiejtenem.
Újra, ha kérhetem, signor, a "Szomorú visszatérni..."-től
- Nagyon nehéz. Olasz vagyok. - Csak csinálja, kérem!
Róma. Signor...
Szomorú visszatérni e földre, mit szeretünk
s melyet egyre jobban fenyeget Róma megfékezhetetlen haragja.
Holnap lerázzuk Róma láncait.
Ma örvendezzünk, hogy seregünk hazatért.
Üdvözöld Hannibál vendégeit,
Kárthágó elefántjait,
hogy vezessék hódító vendégeink!
Dido elküldi Hannibál barátait.
Még egyszer pihenj meg karjaimba,
szerelmem újra felragyog
és édes bájokat kínál,
szívem s lelkem megadja magát!
Az elefántok csörtetése.
Halljátok rómaiak és reszkessetek!
A föld is megrázkódik lépteik alatt.
Halljátok a dobokat, itt jő Hannibál!
Hé! Hé! Újra megcsináljuk!
Köszönöm szépen.
Nagyon jó volt. Ez a dal csodálatos. Köszönöm.
- Erre uraim, erre! - Lányok!
Próbák. Amint láthatják, készülőben van
egy új produkció. Chalumeau Hannibálja.
Hölgyeim és uraim...
Hölgyeim és uraim, kérem!
Hölgyeim és...
Madame Giry!
Köszönöm.
Kérhetném a figyelmüket?
Mint tudják, néhány héttel ezelőtt pletykák kaptak szárnyra
a közelgő nyugdíjazásomról.
Most már elárulhatom, a pletykák igazak voltak.
Örömömre szolgál, hogy bemutathatom Önöknek e két úriembert,
az Opera Populaire új tulajdonosait,
Monsieur Richard Firmin és Monsieur GiIes André.
Ó, ne, kérem!
Uraim, Signora Carlotta Giudicelli,
vezető szopránénekesünk immár 19 szezon óta.
Igen, persze, a legnagyobb szerepeiben megcsodálhattam, signora.
És Signor Ubaldo Piangi.
Megtiszteltetés, signor.
Ha jól emlékszem, Elisszának van egy gyönyörű áriája
a Hannibál harmadik felvonásában.
Azon töprengek, hogy megörvendeztetne-e bennünket
egy privát előadással?
Természetesen, hacsak Monsieur Reyernek nincs kifogása...
Nem, sőt ez rendezői utasítás!
Inkább a díva utasítása. Két taktus elegendő bemutatkozás volna?
Két taktus több, mint elegendő.
Signora?
Gondolj rám, őrizz meg engem
a szenvedély múltán.
Ha véget ér, ígérd meg azt,
hogy néha gondolsz rám.
Hogyha majd egészen távol jársz,
a szíved máshoz húz is tán,
kérlek ne feledj el végleg,
néha gondolj rám!
Gondolj rám, őrizz meg engem...
A fantom újra itt jár!
Itt van közöttünk a rém!
Szedjék össze magukat, ha kérhetem!
Mademoiselle, kérem!
Signora! Jól van? Buquet! Hol van Buquet?
Hozzák ide azt a férfit!
Buquet, a díszletépítőnk. Ő a felelős ezért.
Buquet! Az isten szerelmére, mi történt odafent?
Kérem, monsieur, ne nézzen rám!
Isten a tanúm, nem voltam a helyemen.
Kérem, monsieur, nem volt ott senki,
ha volt is, az biztos egy szellem volt.
A fantom újra itt jár!
Isten az égben! Nem láttam még ilyen szemtelenséget.
Signora, kérem!
Ilyesmi előfordul!
Ilyesmi előfordul?
Maguk öt perce vannak itt! Mit tudnak maguk?
Si, ilyesmi előfordul, állandóan!
Az elmúlt három évben, csak úgy előfordul ilyesmi.
És maguk tesznek ellene valamit? Nem!
És maguk...maguk sem jobbak!
Ilyesmi előfordul.
Amíg nem tesznek róla, hogy az ilyesmi ne fordulhasson elő,
addig én sem fogok előfordulni itt!
Ubaldo, andiamo!
Amatőrök!
Nem hiszem, hogy tehetek még Önökért itt valamit. Sok szerencsét!
Ha kellek, Frankfúrtban megtalálnak.
De, monsieur...
Utat, kérem! El az útból!
Ó...
La Carlotta vissza fog térni.
Gondolja, monsieur?
Igen.
Van egy üzenetem, uram, az operaház szellemétől.
Ó, az isten szerelmére, itt mindenki megszállott!
Szívélyesen üdvözli Önöket az operaházában.
Megparancsolja, hogy az ötös páholyt továbbra is hagyják üresen.
És emlékezteti Önöket, hogy az illetménye is esedékes már.
Illetménye?
Monsieur Lefevre 20,000 frankot fizetett neki havonta.
Talán többet is megengedhetnek maguknak,
elvégre Vicomte de Chagny a szponzoruk.
Madame, azt hagy döntsem majd el én magam.
Vicomte itt lesz ma este az előadáson, monsieur?
A páholyunkban.
Madame, ki a beugró színészünk?
Nincs beugró színész, monsieur. Ez egy új produkció.
Christine Daaé el tudná énekelni, uram.
A kóristalány?
Nagyon jó mestere van.
Ó, és kicsoda?
Nem tudom a nevét, uram.
Ezt nem hiszem el!
Telt ház, és törölnünk kell az előadást!
Daaé? Érdekes név.
Rokona a hegedűművésznek?
Ő az apám, uram.
Engedje, hogy énekeljen Önöknek, monsieur!
Nagyon jó mestere van.
Hát legyen.
Ó, akkor az ária elejéről, mam'selle.
Uraim, kérem!
Gondolj rám, őrizz meg engem
a szenvedély múltán!
Ha véget ér, ígérd meg azt,
hogy néha gondolsz rám!
André, ez nem nyugtatja meg az idegeimet.
Ne idegeskedj, Firmin!
Hogyha majd egészen távol jársz,
a szíved máshoz húz is tán,
kérlek ne feledj el végleg,
gondolj néha rám!
Madame! Monsieur!
Köszönöm. Köszönöm szépen.
Hisz tudjuk jól, nincs örök szerelem,
ezt te sem ígérted nekem.
Mégis őrizz meg egy képet,
bent a szívedben!
Szép volt, boldog volt egy forró nyár,
de sose bánd, hogy elmúlt, máshol jár!
Gondolj rám, képzelj el engem,
ki megbékélten él,
és megpróbál feledni téged,
jobbat nem remél.
Gondolj rám, akkor is gondolj rám,
ha ezer év is rég elszállt.
Tudd, hogy soha nem volt perc,
míg nem gondoltam rád!
Lehet ez?
Igen, ez Christine!
Bravó! Bravó!
Régen volt, istenem milyen rég,
hisz nem is emlékezhet rám.
Bennem mégis tisztán él,
az a bájos ifjú lány.
Sose bánd, hogy elhull a virág,
hisz ez a sors könyvében áll.
Látod, én csak annyit kérek,
emlékezz majd...
rám!
Bravó! Bravó!
Christine Daaé, ez hihetetlen volt.
Igen, Jól csináltad.
Ő is elégedett lesz veled.
És te! Szégyent hoztál rám!
Ilyen a ronds de jambes! Ilyen a temps de cuisse!
Gyertek! Próbálunk. Most!
Bravó!
Bravisszimó!
Christine!
Nagyszerű volt, ezt hogy csináltad?
Titkaid bár tudnám.
Senki sem hallott ennél szebbet!
Mondd kitől vettél leckét?
Apám egy angyalról mesélt,
várom, hogy eljöjjön rég.
Éreztem éneklés közben,
most is érzem még.
Itt van és mégsem érhetsz hozzá,
láthatatlan szellem.
Itt van és szólít édes hangján,
nem hagy el már többé.
Christine ez képzelgés pusztán,
lázálom csak, semmi más.
Minden, mit mondasz kész rejtély,
félek, máshol jársz.
Angyali hang, ki dallal őrzöl
- én reám szórj dicsfényt! - Ki ez az angyal?
Angyali hang hagy lássam arcod!
Titkos és szép angyal!
- Itt érzem most is még. - Te reszketsz!
- Itt van köztünk! - Az arcod fal fehér!
- Ez megrémít. - Nem kell félned!
Meg Giry. Táncos vagy?
Akkor menj és gyakorolj!
Drágám, megkértek, hogy ezt adjam át neked.
Köszönöm.
"Egy vörös sál. A padlás. Kicsi Lotte."
Egy erő verseny! Másképp nem tudom körülírni!
Micsoda megkönnyebbülés! Ez aztán a befektetés!
Kapzsi.
Richard, Daaé kisasszonnyal nagy szerencsénk van!
Itt is vagyunk, Monsieur Vicomte.
Uraim, ha nem bánják.
Ezt a látogatást kíséret nélkül szeretném megejteni.
Ahogy kívánja, monsieur.
Úgy tűnik, ismerik egymást.
Christine Daaé, hol a vörös sálad?
- Monsieur? - Nem lehet, hogy elvesztetted.
Annyi fáradtságomba került.
14 éves voltam és csurom víz...
Mert berohantál a tengerbe a sálamért, hogy visszahozd.
- Ó, Raoul. Hát te vagy az. - Christine.
Kicsi Lotte, tűnődik folyton...
Erre is emlékszel?
Kicsi Lotte, mit kérnél inkább? Egy babát...
vagy cipőt... vagy mást?
Vagy egy szép kisruhát?
Azok a piknikek a padláson.
Csokoládét?
A papa hegedült.
És mi rejtelmes északi legendákat olvastunk egymásnak.
Kedvencem mégis, Lotte szólt,
ha álmomban süt rám a Hold.
És egy angyali hang itt bent dúdol egy dalt.
Papa azt mondta, "ha a mennyben leszek, gyermekem,
"elküldöm hozzád a zene angyalát."
Nos, papa halott, Raoul,
és meglátogatott az angyal.
Kétség nem fér hozzá. Most pedig elmegyünk vacsorázni.
Nem, Raoul, az angyal nagyon szigorú.
- Nem tartalak fel sokáig. - Ne...
Öltözz át. Én hozom a kalapom.
Két perc... Kicsi Lotte.
Raoul!
A dolgok megváltoztak, Raoul.
Ostoba sznob, nem érted rajong,
őt csak a fény vonzza.
Szemtelen szájhős! Ma itt én győztem!
Nem vehet el tőlem!
Hallom a hangod furcsa angyal.
Hallgatok rád, szólíts!
Gyenge volt lelkem, nézd el, kérlek!
Lépj elő hát, Mester!
Hízelgő gyermek lásd tisztán
a titkot mely homályban tart!
Pillants a tükrödbe Christine,
és ott rám lelsz majd!
Angyali hang, hát látlak végre!
Énreám szórj dicsfényt!
Angyali hang ki dallal őrzöl,
lépj elő furcsa angyal!
Itt van az angyal, kit vártál,
tőlem ne félj, érj csak hozzám!
Itt van az angyal, kit vártál,
tőlem ne félj, érj csak hozzám!
Christine!
Álmomban megjelent
egy furcsa árny.
Hallottam énekét,
hívó szavát.
Tán most is álmodom,
mert érzem én.
A Fantom, e titokzatos lény
rég bennem él.
Jöjj hát és énekelj,
így kell, legyen!
Énhozzám tartozol,
egy vagy velem.
Nem küzdhetsz ellenem,
mert hív az éj.
A Fantom, e titokzatos lény
rég benned él!
Ki arcod látta már,
fél míg csak él.
Álarcod én leszek...
És hangod én!
Lelkeddel egybeforr
és szárnyra kél
a Fantom, e titokzatos lény
- rég bennem él. - rég benned él.
Vigyázz, a Fantom újra itt jár!
Fuss hát, a Fantom újra itt jár!
Tudtam, hogy színigaz,
mit álmodtál.
Eljő egy éjszakán,
és rám talál.
Sejtelmes látomás,
kit rejt a mély,
a Fantom, e titokzatos lény
- rég bennem él. - rég benned él.
Énekelj,
ó angyala a zenének!
Itt él, rég bennem él a Fantom...
Énekelj!
Énekelj nekem!
Itt vagy nálam,
hol a muzsika trónja áll.
Ez a hely mely a zenének épült, egy szentély...
oltár.
Szent cél vár rád,
azért jöttél, hogy beteljesítsd!
Hangod hallani elég volt egyszer,
mert tudtam, hogy zenémnek te adhatsz testet,
és most itt vagy,
hogy szolgálj!
Árnyék száll ránk,
vaksötét az éjjel,
eltölt mégis
százezernyi képpel.
Képzeleted felgyúl,
és új utakra indul...
Selymes, gyengéd,
éjjel minden lágyabb.
Érezd! Kérdezd!
Sejti minden vágyad.
Nappal nincs varázs,
fordulj el tőle, hogy lásd,
hideg fényében
a lélek nem zenél.
De bűvös hangján
szól hozzád az éj.
Hát csak jöjj, hunyd le két szemed,
és álmot látsz!
Semmivé lesz,
mi önmagadba zárt.
Indulj hát,
és a lelked égig száll...
Ahol most jársz,
még soha nem jártál.
Tisztán, halkan
Megszólít az éjjel.
Hallgasd! Érezd!
Átfog biztos kézzel.
Tompa félhomály
lágyan bűvkörébe zár.
Mint a tenger,
olyan sötét, olyan mély.
Most bársony hangján
szól hozzád az éj.
Készülj fel, mert egy furcsa új világ hív most!
Többé már semmi nem lesz az, mi volt!
Lelked mélyén
egy hang sürgetve szól...
Hallgass rá,
hiszen hozzám
tartozol!
Kábít, csábít
vonzó, édes mámor.
Ízlelj, álmodj
földöntúli álmot!
Bízd csak rá magad,
szárnyat bont és elragad,
titkos erőt ad,
hogy senkitől se félj.
Az én zenémmel
szól hozzád az éj.
Énekelj,
s a művem szárnyra kél!
Segíts, akkor
megszólal az
éj!
Most már rémlik, volt egy tó.
Sima tükrén örvénylő köd.
Körben mécses lángok százával,
és volt egy csónak is.
A csónakban egy férfi ült.
Ki ez a rejtelmes árnyék?
Tudnom kell, kit rejt a maszk!
Pusztulj! Álnok kis vipera!
Hitvány, aljas kis démon! Ezt akartad látni talán?
Bűnhődj!
Te hazug,
kétszínű kígyó!
Nem leszel szabad, a rabom leszel már ezután!
Pusztulj!
Bűnhődj!
Nem gondoltad volna,
látom fölfordult a gyomrod.
Nem bírsz rám nézni,
förtelmes korcsra, ki poklot jár,
de álmában mennybe vágyik.
Álmában... Álmában...
Ám, Christine...
Most még félsz, de később
sokkal többet látsz majd bennem
ocsmány szörnynél, ki oszlásnak indult,
Olyan szánalmas,
és még így is
szépségről mer álmodni.
Álmodni... Álmodni...
Ó, Christine...
Ne...
Jöjj, most felmegyünk,
az a két bolond igazgató már hiányol.
Erre!
- Gyorsan! Erre gyere!
Bőre pergament papír,
az orra helyén nincs más csak tátongó űr.
Ha nem vagy elég óvatos,
ördögi lasszójával a másvilágra küld.
Félek későn jössz majd rá,
bölcsebb lenne, ha erről hallgatnál.
Joseph Buquet tartsd a szád,
ő egy pillantással gyilkolni kész!
Döbbenet, ami történt,
azt mondja döbbenet, hol a művésznő?
Ez a furcsa ügy, szinte rémisztő.
Rosszul állunk úgy látom,
elfogy minden szopránunk.
Először Carlotta, és most Christine.
Egy kis haszna mégis van,
pénzhegy áll a kasszában.
Mialatt az egyik felmond,
megszökik a másik nő.
Kínos meglepetés, de a feltűnés jól tejel.
Az ördög vigye Gluckot és Handelt!
Már is ugrott, mert a botrány itt a fő!
Förtelem, amit művelnek!
Ez egy förtelem...
André, kérlek higgadj le! Ez csak hírverés.
Zsebünk hizlalja, ingyen hírverés.
De senki nem megy színpadra!
Rég álltak sorban több százan,
nézd, de furcsa, postánk van!
Hmm...
Drága André, milyen pompás este,
szép sikere volt Christinnek.
Sokan nem siratták Carlottát.
Apropó, a kórus elég ügyes,
de üres ugrabugrálás a tánc.
Kedves Firmin, csak egy röpke kérdés,
a fizetésem hol késik?
Postafordultán küldje el!
Imádkozni kezdhet, ha
nem tesz mindent parancsom szerint!
Akárki is küldte ezt itt,
nem hiszem, hogy normális.
Aláírás O. F. Ki az ördög ez?
Szellemes, az operaház Fantomja!
- Ez dirigálni akar. - Kicsit zavar ez a bugris.
És még pénzt is várna érte.
Elég érdekes ez egy szellemtől!
Ez egyszerűen csak egy eszelős!
- Hol van? - Carlottát keresi?
Daéé kisasszony. Hol van?
- Fogalmunk sincs. - Modnják meg rögtön!
- Ha jól sejtem ez Önöktől jött. - Mi ez az egész?
Természetesen nem. Ne nézzen ránk!
- Akkor nincs Önökkel? - Miért lenne?
Uraim elég!
Önök írták ezt itt, vagy nem?
Mi ez, elárulná végre?
Nem kell, féltse Daaé kisasszonyt!
Az Angyali Hang vette őt szárnyai alá.
És ajánlom, hogy kerülje őt!
Ha nem maguk írták, akkor ki?
Hol van?
- Újra itt? - A kis patrónusuk, hol van?
- Hol van? - Most mi van?
Mit képzel uram, hogy nekem ilyen levelet küld?
- Maga küldte? - Természetesen nem.
Maga küldte? Igen vagy nem?
- Persze, hogy nem. - Mi folyik itt?
Olyasmit állít, hogy ezt itt nem maga küldte nekem?
Most akkor elárulja mi ez? Vagy nem?
Az Ön csillaga már leáldozott nálunk,
Christine Daaé fog fellépni Ön helyett ma este.
Ha bármit tenne ez ellen,
annak súlyos ára lesz!
Mást se hallunk,
csak hogy Christine,
Nekem ez egy kissé sok. Christine itt, Christine ott...
Daaé kisasszony visszatért!
No lám, az éjszakai műsor véget ért.
Hol van egész pontosan?
Gondoltam jobb, ha hazamegy.
Pihennie kell!
Látnom kell Őt?
Nem, monsieur, nem fogad senkit.
Este már énekel?
Ez az Önöké!
- Ide vele! - Kérem!
Uraim, immár több szívélyes hangú üzenetet küldtem Önöknek,
hogyan vezessék a színházamat.
Hmm...
Nem követték az utasításaimat.
Kapnak tőlem még egy utolsó lehetőséget.
Christine Daaé nem rég visszatért.
Ő komoly művész, akit támogatni kell.
Úgy döntöttem, hát hogy az El Muto premierjén
Carlotta lesz az apród,
a grófnőt Daaé kisasszony játsza el.
A grófnő egy ifjú hölgy, ki szép és csodás,
Az apród meg néma,
ez mindenképp eszményi szereposztás.
Szokásos helyemről kísérem figyelemmel az előadást,
az ötös páholyból, melyet Önök üresen hagynak a számomra.
Ha nem engedelmeskednek az utasításaimnak,
számíthatnak egy minden képzeletet felülmúló katasztrófára!
Maradok legalázatosabb szolgájuk, O. F.
Christine, Christine!
- Christine! - Mi jöhet még?
Az egész Christin miatt van.
- Megáll az ész! - Tudom, ki küldte ezt is,
Vicomte, a szeretője!
- Igaz ez? - Ön elhiszi ezt?
- Signora! - Hogy tehette ezt?
Ó, traditori. Ó, mentitori.
- Signora! - Ön a mi sztárunk!
Mindig is Ön lesz!
- Signora! - Ez az ember őrült!
- Itt még mi döntünk! - Daaé kisasszony játsza a némát!
Az apródot.
Ön pedig a főszerepet.
Nem érdemlik meg Őt!
- Nekem ez kegyelemből nem kell! - Így nem kell!
- Nem fognak leszerelni ezzel! - Így nem kell!
Signori, Overo?
No, no, non voglio udire! Lasciatemi morire!
Ó, Padre mio! Dio!
Nagy szörnyűség vár, sosem látott baj!
- Az Angyal látja! - Christine miért repült el a karjaimból?
- Az Angyal tudja! - Maguk megdorgáltak engem?
- Signora, bocsásson meg nekünk!
Önök csak úgy lecseréltek engem!
Kérem, signora, könyörgünk...
Ebben az órában meglátják legsötétebb félelmeiket! - Látnom kell!
Az angyal tudja, az angyal hallja.
Abbandonata, desiderata. Ó, sventura, disgraziata.
Signora, énekeljen nekünk!
- Abbandonata. - Ne legyen kegyetlen!
- Milyen új meglepetések várnak még ránk? - Ön a mi sztárunk!
A közönség Önt akarja!
Nekünk is Ön kell!
Rám már nincs is szükség, hiszen itt ez a kis őstehetség!
Signora, nem!
Nekünk Ön kell!
Prima Donna, egy nép imádja Önt.
Fontolja meg, hisz Ön a legszentebb bálvány!
Gondoljon rájuk, s mi megvédjük Önt!
El ne érje aljas ármány!
Prima Donna, csak hódolat mi jár.
Maradjon itt.
Hisz minden jegy elkelt.
Kórusban zúgják az Ön szép nevét,
Jöjj, Prima Donna, még, még!
Christine egy angyalról mesélt...
Prima Donna, hát énekelni kell!
- Egy ilyen hanggal! - Megtelt a ház!
Ezrek és százezrek várják!
Egy ilyen hanggal nem is lehet más, csakis egy földi angyal!
- Csak tőle kér ráadást a néző! - A Zene Angyaláról?
Mi megkapjuk az operánkat,
- ő megkapja a rivaldafényt. - Rivaldafény mutasd hát utam!
Hírnév, meg kell, hogy védjük!
Prima donna, hát szárnyra kél a dal!
Énekel, s minden hang égig szárnyal.
Estéről estére ordít a nép,
énekelj, Prima Donna, még, még!
...a követelés visszautasítva!
Ez már mégis furcsa, kóristával küzd a híres Prima Donna,
ki gondolta volna?
Raoul és a szubrett, milyen pikáns duett...
Cáfolják ugyan, de így volt biztosan!
Ha színdarabban látom, abszurdnak találom,
de adjunk zenét hozzá, máris tódulnak rá!
Csúfos bukás lenne minden más helyen,
de operának pompás!
Prima Donna, egy nép imádja Önt!
Fontolja meg, hisz Ön a legszentebb bálvány!
Újból azt halljuk, hogy ordít a nép
szép Prima Donna
még, még!
Háborút akartok? Hát legyen!
Ha nem engedelmeskedtek a parancsaimnak,
a katasztrófa minden képzeletet felülmúl majd!
Jöjj még!
Uraim, foglalják el a helyüket! Én átmegyek az ötös páholyba.
Gondolja, hogy ez bölcs döntés, monsieur?
Kedves André, szemmel láthatólag nincs is üres hely, csak az ötös páholyban.
Azt mondják, a grófné szíve apródjához húz!
A gróf megtudja, lesz botrány!
A gróf egy kissé balfácán!
Egy késett légyott, nász itt, férj ott!
Szégyen, szégyen, szégyen!
Egy pásztoróra, úrnő, szolga!
Szégyen, szégyen, szégyen!
Serafimo, pompás ez az álca!
De ki lehet ez?
Kedves feleségem, engedj bebocsájtást szerető férjednek!
Minden jegy elkelt!
Egy minden képzeletet felülmúló katasztrófa, mi?
Szerelmem, Angliába szólít néhány államügy.
Itt ez a lány majd felügyel rád!
Bár szívesebben vinném magammal a lányt!
A vén hibbant lelép.
Azt gyanítom, menyasszonyom csak színlel nekem,
nem megyek el, inkább elbújok ott
és megfigyelek.
Addio!
Serafimo, nem kell ez az álca rád!
Egy szót sem szólhatsz,
hát csókra nyújtsd inkább a szád!
Vén hibbant pórul jársz! Ha, ha, ha, ha, ha!
Ha, ha, ha, ha, ha, ha, ha, ha Ha, ha, ha, ha, ha, ha, ha, ha!
Jobb egy lázas, mint egy házastársas nász!
Vén hibbant, nem is sejti! Ho, ho, ho, ho, ho!
Ho, ho, ho, ho, ho, ho, ho, ho! Ho, ho, ho, ho, ho, ho, ho, ho!
Ó, ha tudná, háza mennyi titkot rejt!
Az ötös páholy üres legyen! Ezt parancsoltam!
A Fantom újra itt jár!
Ez ő! Tudom, ez ő!
Nyugalom!
A te szereped néma, te kis béka!
Béka, madame?
Talán inkább ön a béka!
Maestro, da capo, per piacere.
Serafimo, nem kell ez az álca rád!
Egy szót sem szólhatsz, hát csókra...
Brekk!
Vén hibbant, pórul jársz! Ha, ha, ha, ha, ha!
Brekk!
Maestro! Maestro, ne!
Vigyázzon! Nehogy magára szakadjon a csillár, madame!
Hölgyeim és uraim, a bocsánatukért esedezünk!
Az előadást tíz percen belül folytatjuk!
Amikor Daéé kisasszony veszi át a grófnő szerepét!
Hölgyeim és uraim!
Addig is, hölgyeim és uraim,
ajánljuk figyelmükbe a balettot,
az opera...
harmadik felvonásából!
Maestro, előre hozzuk a balettot!
A balettot! Most!
Hölgyeim és uraim, kérem maradjanak a helyükön!
Őrizzék meg a nyugalmukat! Csak egy kis baleset történt!
Egy egyszerű baleset!
- Miért hoztál fel ide? - Veszélyben voltunk!
- Vissza kell mennünk! - Végez velem!
- Ott könnyen megtalál! - Christine, ezt ne mondd!
- Végez velem! - Ne gondolj erre!
- Vérszomjas gyilkos, nem fél senkitől! - Lázálom! El fog tűnni!
Az Operaház Fantomja, ha kell, hát újra öl!
Nem létezik a Fantom!
Ember vagy állat ez? Gyilkol, ha kell!
Ember vagy állat ez? Piszkos kis árny!
Mindenhol megtalál! Hol bújjak el?
Törvényen kívül áll, úgy véli tán?
Sejtelmes látomás, kit rejt a mély.
A Fantom, ez a titokzatos lény
- rég bennem él. - rég benned él.
Ne félj, csak képzelgés a Fantom!
Raoul, ott jártam!
Nála jártam a rejtekén,
ahol minden kis fényt lassan elnyel a mélység...
mélység...
Raoul, én láttam!
Még az arcát is láttam én!
Bárcsak feledni tudnám, de nem megy,
mert borzalmas, formátlan arc,
amit elrejt a mélység...
Mélység...
Ám, ha szólt mégis átjárt
ez a fénylő hang,
aztán szárnyára vett
egy bűvös dal,
bennem zengett,
s a lelkem égig szállt!
Ilyet még soha
- nem hallottam tán. - Amit hallottál,
álom volt csupán!
De milyen más,
amit két szemében látsz...
Csak fájdalom,
esdeklés
és rajongás.
Christine, Christine!
Christine!
Mi volt ez?
Christine, gyere!
Nincs több lázas rémkép,
mi vaksötétbe hív!
Ne félj, nem bánthat senki!
Jöjj hozzám megpihenni!
Rémült órák könnyét
én felszárítom mind.
Ne félj, melletted állok,
csak egy szavadra várok!
Nézz rám mindig ilyen égő szemmel!
Érzem, nem hagysz többé egyedül.
Légy hát mellettem, míg élsz, s míg élek!
Ölelj át, és múlik már az éj!
Csak ennyit kérek én.
Oltalmazlak mától,
nincs több rettegés.
Nincs több lidérces álom
a két karom, ha átfon.
Árnyak nélkül élni,
csak ennyit szeretnék!
És még az kell, hogy itt légy,
hogy elbújtass és megvédj!
Hát válassz társadnak,
míg élsz, s míg élek!
Mától nem bánt többé a magány.
Szólíts kedvesednek most és mindig!
Ezután már mindig légy enyém
Christine, csak ennyit kérek én!
Válassz társadnak
míg élsz, s míg élek!
Hívj, s nem hagylak el soha már!
Írd át lángbetűkkel
sorsom könyvét!
Mondd, hogy szeretsz!
Ez nem nehéz!
Szeress,
csak ennyit kérek én!
Ezután már mindig légy enyém!
Szeress,
csak ennyit kérek
én!
Mennem kell!
Biztos türelmetlenek. Várj meg Raoul!
Christine, szeretlek!
Rendelj gyorsan hintót,
légy a hátsó ajtónál...
Nincs több lidérces álom,
a két karom, ha átfon...
Tőlem kaptál szárnyat,
emlékezz csak rá!
És most
ez rá a válasz,
hogy elárulsz és megcsalsz.
Ő se tudna rólad,
ha nem fedezlek fel.
Christine!
Válassz társadnak,
míg élsz, s míg élek!
És én nem hagylak el
soha már!
Szólíts kedvesednek
most és mindig!
Amíg élsz, a bosszúm elkísér!
Szenvedj,
csak ezt kívánom én!
Monsieur Firmin?
Monsieur André?
Kedves André, milyen pompás estély!
Szép nyitány ez egy új évhez.
Igazán remek est!
Nos, megtettem, mi tőlem telt.
Inni kell,
míg azt kell mondjam,
szinte fáj, hogy Fantom pajti nem jött el.
Maszkabál!
Papír álarc, kavalkád.
Maszkabál!
Arcod rejtsd el, így senki rád nem ismer.
Maszkabál!
Ahány álca, annyi máz.
Maszkabál!
Száz és száz színes arc, egyforma nincsen.
Mályva ez, az ott rőt,
vérszívó, szörnyszülött,
zöld és kék, szűz és pap,
vörös szarv, rémalak.
Álarc!
Fordulj meg!
Amit látsz, míg e szédület tart, nem evilági faj.
Aranyszem, gólyacsőr,
királynő, toronyőr,
ruhaszél kanyarog,
bús és víg alakok...
Álarc!
Talán ismerem őt!
Ez a hang, ez a száj, ez a szem...
Ki van a maszk mögött?
Maszkabál!
Viasz sárga, pimasz kék...
Maszkabál!
Élvezd hát,
míg elborít a látvány!
Maszkabál!
Szemek villannak feléd.
Maszkabál!
Állsz a mámorok
tengerében, kábán.
Maszkabál!
Ravasz mosoly, hamis száj.
Maszkabál! Bárki rászed,
és könnyű szárnyon elszáll.
Maszkabál!
Sanda szatír, vén király.
Maszkabál! Bújj csak bárhová,
elkísér egy szempár.
- Micsoda este! - Micsoda kavalkád!
- Csudajó! - Büszkeség!
Itt a krém! Az elit...
- ...füleit hegyezi! - Elmúlt a borzalom, a baj!
- Félév... - ...nyugalom!
- Sikerek! - A Fantom sem jár!
Fellélegezhetsz már!
- Se levél! - Se szellem!
- Legyen így! - Igyunk rá!
- Legyen szép az év! - Mint az új csillár!
Örökös fényét szórja ránk!
- Ragyogó! Gyönyörű! - Meseszép ez az éj!
És micsoda maszkabál!
- Ne feledd, mirólunk egy szót se!
Titkos eljegyzés!
Ezt ne feledd!
De miért lenne titkos? Christine mondd mitől félsz?
Megígérted! Megígérted!
Ne, Raoul, kérlek ne! Meglátják...
Ez csak egy eljegyzés, nem bűn!
Christine, mi a baj? Mondd miért félsz?
- Kérlek, hagyjuk! - Tényleg hagyjuk...
Később majd mindent elmondok, csak várj!
Ugye, később mindent elmondasz, drágám!
Maszkabál!
Papír álarc, kavalkád.
Maszkabál! Arcod rejtsd el,
így senki rád nem ismer.
Maszkabál!
Ahány álca, annyi máz.
Maszkabál!
Száz és száz színes arc, egyforma nincsen.
Maszkabál!
Szemek villognak feléd!
Maszkabál!
Állsz a mámorok
tengerében kábán.
Maszkabál!
Viasz sárga, pimasz kék...
Maszkabál!
Élvezd hát,
míg elborít a látvány!
Miért ez a döbbent csend?
Talán azt gondolták, eltűntem én?
Biztos hiányoztam már!
Írtam Önöknek egy operát!
Íme, elkészült a mű,
Don Juan, a győztes.
Minden utasítás szent,
nálam nincs megalkuvás!
Hisz tudják, még egy csillárnál is van nagyobb csapás.
Tőlem nem szabadulsz, nekem énekelsz!
Madame Giry?
- Madame Giry! - Monsieur, ne kérdezzen!
Én sem tudok többet, mint más.
Ez nem igaz! Maga tud valamit, nemde?
Nem tudok semmit!
Kérem, monsieur, ne faggasson!
Madame, mindannyiunk érdekében...
Hát legyen!
Évekkel ezelőtt történt.
Egy vándor cirkusz érkezett a városba.
Akrobaták, bűvészek, torzszülöttek.
- Folytassa! - És volt egy...
Soha nem felejtem el.
Egy férfi ketrecbe zárva.
- Ketrecbe? - Egy lángelme, monsieur.
Tudós, építész, zenész.
- Zeneszerző. - És feltaláló is, monsieur.
Dicsekedtek, hogy egyszer Perzsia uralkodójának is épített
- egy tükör labirintust - Ki volt az a férfi?
A természet szeszélye.
Inkább szörnyeteg, mint ember.
- Eltorzult? - Születése óta.
- Istenem. - Aztán eltűnt.
- Megszökött. - Folytassa!
Nem találták meg, azt mondták meghalhatott.
De nem halt meg, igaz?
A világ elfelejtette... De én nem soha nem tudtam...
A sötétségben
újra megláttam őt. Ez a férfi a Fantom?
Túl sokat mondtam, monsieur, túl sokat.
- Ne, várjon! - Túl sok baleset történt már.
Baleset? Madame Giry!
Zagyvaság!
Ez egy libretto?
Tiszta zagyvaság!
Erre nincs más szó!
A zene elmebaj,
de a kérdés más!
Tiszta elmebaj!
Van-e választás?
Még egy csillár? Inkább ne!
Nézd ma át a postát, te!
Jó André, még a művem kapcsán,
a zenekarral baj lesz ám.
Mind a két klarinét sűrűn vét, dobja ki!
Az egész fúvóskar
is olyan hamis,
hogy a fülem szinte fáj!
Jó Firmin, csak egy néhány ötlet,
pár kórustagtól váljunk meg.
Van még tán valahol, ki tisztán szól?
Így is vannak
dilettánsok, ezek páran
nálam nem játszanak szerepet!
Mi van már megint? Ez az egész eset.
Botrány! Signora, kérem!
- Mi ez az egész? - Látta milyen kicsi szerepem van?
Signora, kérem! Ez egy sértés!
- Na, maga is. - Nézzék csak meg,
ez egy sértés!
- Értse meg! - Signor, Signora.
Egy művész nem tűrheti el ezt.
Művészetnek nevezed ezt?
Itt a kis virág!
Christine Daaé, a nap hőse megjelent.
A Don Juanban az öné a legnagyobb szerep.
Christine Daaé? Nincs hozzá hangja se!
Signora, kérem.
- Hát elfogadták mégis. - Most már értem.
Egyéb választásunk nincs!
E mögött is ő van, Christine Daaé.
- Mit képzel? - Hülyének néz?
Mi jogon rágalamaz engem?
- Nem vagyok vak! - Nincs közöm hozzá!
Ezt én soha nem játszom el!
- Daaé kisasszony! - Miért nem?
- Mi az, most hogy volt? - Gondolja meg!
- Az úgy nem megy. - Nem kell neki.
Köteles lenne!
Ha fenyeget sem énekelek.
Christine, Christine
Senki nem kényszeríthet erre.
Uraim, egy újabb levél.
Látom egybegyűltek mind.
A próbák kezdetéhez néhány mondat még.
La Carlotta tanulja meg már,
hogy a színpadon
a manír nem elég!
Don Juanunk túl kövér.
Sinor Piangi, adjon le egy pár kilót!
Drága direktor urak,
helyük az iroda, hát maradjanak ott!
Végül Daaé kisasszony,
Nincs kétség,
hangja első rangú lenne,
hogyha büszkesége engedné
és visszatérne hozzám.
Egy kezdő művésznőnek,
még kell egy mester, egy mester.
- Maradok alázatos szolgájuk... - ...az Angyal.
Nem tudok, nem fogok énekelni.
Ó, mi ostobák,
de hát a megoldás előttünk hever rég.
Itt az alkalom,
tőrbe csalni nem nehéz.
- Mi az? - Mondja csak!
Legyen, mit ő akar,
a premieren Christine Daaé énekel,
és ha énekel,
ő is ott lesz biztosan.
Minden ajtóra dupla zár!
Minden emberünk készen áll!
Fegyver mindegyiknél!
Nem menekül,
az lesz a vég!
- Baj lesz. - Miért lenne baj?
- Hisz remek terv. - Ebből baj lesz!
Mit károg ez?
Monsieur, higgyen nekem. Kizárt, hogy elfogják őt.
- Törődjön mással! - Akkor segítsen nekünk!
- Monsieur, nem tehetem. - Segítsen, csak ennyit kérünk.
Segítsen!
- Bárcsak segíthetnék. - De persze nem tud.
Vagy lehet, hogy a Fantomhoz húz.
A cinkostársa!
Én nem akarok rosszat, sőt...
De kérem ne feledjék, embert ölt.
E mögött is ő van, Christine.
- Ez az igazság! - Ez mind az ő hibája!
Ha sikerrel jár, megszabadít bennünket a Zene Angyalától.
- A Fantomnak buknia kell! - Én figyelmeztettem Önöket!
Nem!
Elég! Raoul ez nem megy!
Raoul, úgy félek. Ne tedd ezt velem!
Értsd meg, ha kudarcot vall a terv,
Ha elszakít tőled,
többé már biztosan nem enged el.
Legszebb álmomból rémálom lesz.
Ő majd örökre magánál tart.
És egy életen át itt bent dúdol egy dalt.
Egy életen át
itt bent dúdol egy dalt.
Ez bolond.
Te mondtad azt,
ő csak egy ember semmi más.
De amíg él,
bajt hoz ránk és pusztulást.
Túl nehéz ez így, a sors próbára tesz.
Az életem a tét, de milyen ára lesz?
Hát megtagadhatom, ki angyalként segít?
Csak rosszul dönthetek,
a kérdés szétszakít.
Ő senkit meg nem szán,
és gyilkolni is kész.
Ezt én is jól tudom,
és mégis oly nehéz.
Tán jobb lesz ezután,
de milyen sors vár rám,
ha bosszút áll a Fantom?
Christine, Christine!
Én féltelek nagyon.
De látnod kell, a sorsunk
most rajtad múlik.
Képtelen vagyok!
Christine!
Háborút akarsz? Hát legyen!
De ezúttal...
nem menekülsz barátocskám!
Rejtsd el most kardod, sebzett lovag!
Öntelt hősködésed
hozta el végső küzdelmed.
Büszkeségedért nagy árat fizettél.
Selyem kanapé és szénával teli csűr,
mindkettő az ő csatatere volt.
Don Juan véres ellenség!
Nem, nem, nem!
Kórus, csendet, kérek!
Don Juan, Signor Piangi!
A frázis így szól:
Don Juan véres ellenfél.
Ha szabadna kérnem...
Don Juan véres ellenfél.
Majdnem, de nem.
- Don Juan vér! Vér! Vér! - Don Juan vér! Vér! Vér!
Szerintem így jobb. Így legalább zenére hasonlít.
Signora, így beszélne a zeneszerző jelenlétében is?
A zeneszerző nincs itt.
- És ha jelen lenne is, akkor is... - Biztos benne?
Signora?
Signor Piangi kérhetném még egyszer hét után.
Öt, hat, hét.
Don Juan véres ellenfél!
Hát mit számít az, hogy énekelünk?
Ki tudja, hogy ebben mi a jó.
Kit érdekel?
Készülj lányka!
Mert az úr a sok elcsent morzsáért
súlyos árat kér.
Áldozati bárányát!
Álmomban megjelent
egy furcsa árny.
Hallottam énekét,
hívó szavát.
Kicsi Lotte, magányos ábrándok közt élt.
Az apja ígérte, hogy leküldi hozzá az angyali hangot.
Az apja ígérte.
Nékem volt
a legjobb apám,
nem csak szülő, tanár.
Társ voltál, jó testvér, barát.
Elrabolt a halál.
Látjuk-e még egymást valaha?
Megölelsz-e úgy, mint rég?
Álmomban szólsz, hozzám hajolsz.
Bár fel se ébrednék!
Látjuk-e még egymást valaha?
Minek ilyet kérdeznem.
Nincs rá remény, de úgy szeretném,
ha itt lennél velem!
Három év, a gyász oly nehéz.
Hozzád fűzött minden.
Nélküled, és mégis veled,
három évig hittem.
Kísért a múlt, hosszúra nyúlt.
Segíts, hogy múljon el!
Látni fogjuk egymást valahol,
és a szíved nyugtat meg.
Adj most erőt, itt az idő!
Itt az idő, kezemet engedd el!
Nincs több egyedül
töltött fájó év!
Nincs több keserű könny
és töprengés!
Ugye válnunk kell?
Mondd, hogy válnunk kell!
Elveszett gyermek, árva lélek.
Túl soká volt távol.
Jó apám, angyal, Fantom, barát?
Szólj melyik vagy, mondd hát!
Feledni tudtad az Angyalt?
Ismerős hang, oly lágy és sóvár.
Szólj, beszélj még, angyal!
Elrabolt tőlem a világ.
Ismét megszerzi őt.
Fullasztó börtönbe zárt.
Ismét csapdába csalja.
Bárhogy is tiltotta elmém,
- Bárhogy is volt, lelked nálam járt! - Bárhogy is volt, lelkem nálad járt!
Csapdát állít...
Angyali Hang, oly hűtlen voltál! Vissza kell, térj hozzám!
Csapdát állít az angyal!
- Vissza kell, térjek hozzád! - Vissza kell, térj hozzám!
El kell vinnem innét!
Angyali Hang, légy újra múzsám!
Ki ez hát? Szörny vagy ember? Torz vagy egy szép angyal?
- Jöjj elém, szép Angyal! - Jöjj velem, szép Angyal!
Itt van az Angyal, kit vártál!
Angyali Hang, indulj hozzám!
Angyal vagy démon? Bekeríti őt!
Itt van az Angyal, kit vártál!
Christine! Christine!
Hallgass rám, ez az ember...
Ez a lény nem az apád!
Itt van az Angyal, kit vártál!
Az isten szerelmére kérem, engedje el!
Angyali Hang, indulj hozzám!
- Christine! - Raoul!
Bravó, monsieur, igazán hősies!
- Újabb trükkök, monsieur? - Lássuk, monsieur, meddig merészkedik?
- Újabb szemfényvesztés, újabb erőszak? - Ez az, ez az,
csak így tovább!
Soha nem kapja meg a szerelmét, soha nem lesz a magáé!
Jöjjön csak, monsieur, jöjjön! Itt a Halál Angyala!
Jöjjön csak, jöjjön! Ne álljon meg!
Hát legyen!
Háborút akartok! Hát megkapjátok mindketten!
Mindenki tudja a feladatát?
Sípszóra mindenki foglalja el a helyét!
Akkor utasítani fogom önöket az ajtók biztosítására.
Lényeges, hogy minden ajtó biztosítva legyen.
André, helyesen cselekszünk?
Talán van jobb ötleted?
Monsieur Vicomte, kiadhatom a parancsot?
Kiadhatja!
Maga ott, tiszta rálátása van a páholyra?
Igen, uram!
Ne feledje, ha itt az idő lőjön!
De csak akkor, ha biztosan eltalálja.
- Honnan fogom tudni, uram? - Tudni fogja!
Monsieur le Vicomte, biztos benne, hogy működni fog a terv?
- Daaé kisasszony énekelni fog? - Ne aggódjanak! Andre! Firmin!
Az Ön kezében vagyunk, monsieur.
Az embereim a helyükön vannak, uram.
Akkor kezdhetjük!
Bejáratok biztosítva?
Biztosítva!
- Biztosítva! - Biztosítva!
Itt vagyok, az operaház Fantomja.
Itt vagyok! Itt vagy! Itt vagyok!
- Idióta! Azt mondtam, ha itt az idő!
- De, Monsieur le Vicomte... - Semmi de!
Most az egyszer, Monsieur Vicomtenak igaza van.
Pecsételd meg sorsom!
Utálom, hogy mellőznöm kell most a mókát,
De ez a vicc már kissé megkopott.
Kezdődjék hát az operám!
Várja kancáját a mén,
itt az úré minden hús.
Majd az oltár közepén
áldozati bárányt nyúz.
Készülj, lányka!
Mert az úr a sok elcsent morzsáért
végül súlyos árat kér
ágya gyűrött párnáján.
Hozd a sültet, hozd a lányt!
Tégy, amint jó gazdád kér.
És ha mindent felszolgálsz,
Don Juan ismét
célhoz ér!
Passarino, hű szolgám!
Hogy szól tervünk, halljam hát!
Egymás bőrét vesszük fel,
én uramat játszom, ön szolgát.
Őfelőle elrejtetted
az arcod eddig még.
Azt hiszi, hogy véled
élvezi házam bőségét.
Lakmározni kezdünk majd,
megdézsmálva jószágom.
Lassacskán a félénkség elfoszlik,
mint rossz álom.
Akkor jövök én, mint ön,
ajtót csapva, hogy csak reng.
Én meg szólok: "Bújjunk el! Gyorsan drágám!"
"Hol? Hát bent!"
Lányka, sajnos buknod kell!
Fogd a ruhám, öltözz át!
Győzelem vár ránk! De persze, csak ha nem nevetjük el!
Ha! Ha! Ha!
Lelkében csillogó
álmokkal jő.
Szívében semmi más,
csak boldogság.
- Gazdám? - Passarino!
Elmehetsz, mert a csapdám kész,
és a zsákmányra vár!
Itt vagy nálam,
idehozott egy titkos vágy.
Az a vágy,
mely szunnyadt a lelkedben mélyen, mélyen...
Nincs más célod,
minthogy itt töltsd az éjszakát.
Lelked mélyén már sejtetted régen,
hogy csábító tervemnek nem állhatsz ellen.
Hát itt vagy most nálam
és nincs visszalépés,
ez döntés,
kész döntés.
Túl késő, hogy visszalépj!
A játszma eldőlt,
és régen távol jár
a józanság!
Túl késő, hogy visszatérj!
Megszűnik minden,
mi fontos volt,
s helyébe lép a vágy.
Vérünk vad száguldásba kezd,
és minden perc mámort ígér,
eltölt egy forró, édes érzés.
Túl késő, hogy visszanézz,
hiába minden,
a kettőnk sorsa
úgyis rég eldőlt,
hogy visszafordulj,
túl késő!
Itt volnánk hát,
a szavak ideje most lejárt.
Többet mond minden szónál,
ha rám nézel némán...
Némán...
Eljött végre a perc,
mire szívünk várt.
Mit a képzelet sejteni engedett,
egymásba olvadó két forró test.
Hát most itt vagyok veled
és nincs már visszaút.
Ez már döntés,
kész döntés.
Túl a végső fordulón,
a szégyen elszáll,
és pusztító vad szenvedély
tőr ránk.
Túl azon, mi rossz s mi jó,
csak az a kérdés,
hogy meddig tart
míg fellobban a láng?
Hol harsan fel a hívó jel?
Mikor lesz teljessé a tűz,
mely egymás karjaiba
űz majd?
Túl késő, hogy visszanézz!
Átkelsz a hídon,
s az lángol már,
a mélység szédítő,
hogy visszafordulj
túl késő!
Válassz társadnak
míg élsz, s míg élek!
Kérlek ments meg,
úgy fáj a magány!
Szólíts
kedvesednek,
most és mindig.
Ezután már mindig
légy enyém!
Christine,
csak ennyit kérek...
Nem!
Ne! Ne lőjenek!
Ne! Mit művel?
Adja azt ide, monsieur. Hozzon vizet, monsieur!
Upstairs, monsieur! Come!
Monsieur Firmin, jöjjön ide! Nyissa ki az ajtókat, monsieur!
Monsieur Vicomte, jöjjön velem! Tudom, hol vannak!
- Bízhatok magában? - Bíznia kell!
De ne feledje, a kezét tartsa mindig szem magasságban!
- De miért? - A Punjab lasszó miatt, monsieur.
Először Buquet, most Piangi.
Így, monsieur. Én is magukkal megyek!
Nem, Meg! Nem, te itt maradsz!
Jöjjön, monsieur, és tegyen mindent úgy, ahogy mondok!
De siessen, vagy túl késő lesz!
És most itt újra
űzött vadként bujkálok,
börtön mélyébe lökne. Mit remélsz?
Poklom vár,
újból elnyel most az éj!
Érdekel, hogy miért száműztek
a poklok poklába?
Nem halálos bűn az ok,
csak egy undorító, gyűlöletes arc!
Most el kell kapnunk, nem lesz irgalom!
Gyűlölség vár mindenhol,
futnom kell és bujkálnom.
Együttérzést, egy jó szót
embertől még nem kaptam.
Christine!
Christine, miért? Miért?
Vigyázz! Lassan óvatosan járj!
Lassan, óvatosan járj!
Vigyázz! Lassan, óvatosan járj!
Lassan, óvatosan járj!
A tó túl oldalán lakik, monsieur.
Tovább nem kísérhetem.
Madame Giry!
Köszönöm.
Most el kell kapnunk, nem lesz irgalom!
Végezzük ki! Gyilkosnak nem jár más!
Egyszer, s mindenkorra pusztuljon!
Rettegtünk évekig!
Ebből elég!
Az operaház Fantomja, a lény meghal ma még!
Itt jár, a Fantom erre bujkál.
Most, hogy csillapult a vérszomjad, most jövök én!
Tőlem várod talán a hús gyönyörét?
A sors kényszerített, hogy gyilkolja én!
És az volt, mi elzárt a gyönyörtől is!
Az arcom a vétkes,
mi rontást hoz rám.
Egy ocsmány arc,
mi egy anyának is sok volt.
Rám sem nézett,
pólyába sem burkolt.
Késő sírni már,
fordulj meg és lásd mi vár!
Nézd csak, mától fogva
így élsz majd tovább!
Az arcod rég
nem tud megrémíteni.
A lelked torz,
és ez sokkal jobban fáj.
Várj! Azt hiszem, vendégünk van.
- Raoul! - Uram, ön itt. Minő megtiszteltetés!
Úgy vágytam már rá, hogy lássam önt.
Ne!
Hogy ez milyen öröm,
arra nincs kifejezés.
Engedje szabadon, kérem!
Nem sajnál senkit?
Hát szerelmes a fiatalúr!
Kérlek, Raoul, hiába minden!
Szívemből szeretem.
Ez nem számít semmit?
Szívből szeretem!
Szánjon meg minket!
Szánalom az nekem sem jut!
Christine, Christine!
Engedje látnom!
Várva-várom!
Uram.
Christine!
Monsieur, isten hozta!
Tán csak nem hitte, hogy bántom őt?
Az ön bűnéért,
miért fizessen meg más?
- Nem!
Rendelj hintót, gyors lovat!
Vigyázva lassan és óvatosan járj!
Nem ment meg téged senki,
hacsak nem Christine.
Add nekem szívedet,
ennek árán mentsd meg őt!
Ha nemet mondanál, rá kínhalál vár!
E kettő közt dönts!
Innen már nincsen visszaút!
Csak szánalommal
néztem eddig rád.
De ez
most gyűlöletté vált!
Christine, bocsáss meg! Kérlek, bocsáss meg!
- Csak érted tettem, és hiába minden. - Egy bálvány voltál,
s porrá zúztad ma,
- Túl késő megfordulni! - és ezzel minden
- Könyörgéssel nem mész sokra! - közös álmunk meghalt!
- Válaszd őt, hisz nékem úgyis végem! - Túl késő, hogy szembeszállj,
hiába harcolsz!
- Dönthetsz bárhogy, - Mert bárhogy dönthetsz,
- nem győz más, csak ő! - nem győz más csak én!
Döntsd el, hogy hozzám jössz, vagy sem,
hogy meghal kínok közt vagy él!
Miért vársz el tőle színlelt érzést?
- Túl késő, hogy visszalépj! - Angyali Hang.
- Ütött az órád!
Mondj nemet, Christine, kérlek!
Most rajtad múlik, élet vagy halál?
Miért nincs benned szánalom és jóság?
Teérted tettem, hidd el!
- Már nincs rá mód, hogy meghátrálj! - Angyali Hang.
Durván becsaptál,
s én vakon bíztam benned.
Vakon?
Fogytán a türelmem!
Válassz!
Magányos árnyék az éjben,
balsorsod börtönbe zárt.
Az ég engem küldött, hogy meglásd,
van ki gondol rád!
Most el kell kapni őt!
Nincs irgalom!
Vidd őt! Menj! Győztél! És vissza se nézz!
Ki ez a vérszomjas, kegyetlen lény?
Hagyjatok itt és tűnjetek el!
Hamar! Menjetek gyorsan!
Bosszuld meg Piangit! Bosszuld meg Buquetet!
Ott a csónak vigyétek!
És felejtsétek el, amit láttatok itt!
A Fantom,
e gyűlöletes lény,
meghal ma még!
Menjetek!
Menjetek? Hagyjatok itt?
Maszkabál!
Papír álarc, kavalkád.
Maszkabál!
Arcod rejtsd el,
így senki rád
nem ismer!
Christine,
én...
szeretlek!
Válassz társadnak,
míg élsz, s míg élek!
Kérj, s én nem hagylak el
soha már!
Szólíts kedvesednek
most és mindig!
Amíg élsz,
a hangom elkísér!
Rám nem vár más,
csak szótlan,
néma éj!
Ó, köszönöm. Köszönöm.
Istenkém, üljenek le, az ég szerelmére, lehet, hogy sokat fogok beszélni.
A mindenit, kis fiú voltam, mikor édesanyám először hozott el ide,
egy hangversenyre. Azt hiszem öt éves lehettem.
Beethoven Harmadik Szimfóniáját hallgatva,
nem gondolom, hogy valaha is hittem,
valahol ott fent ülve,
hogy valami hasonló fog egyszer történni az én zenémmel is.
És rögtön meg kell, hogy köszönjem Cameron Mackintoshnak,
ezt a rendkívüli előadást, amit összehozott.
Köszönöm, Cameron. Néhány perc múlva találkozunk vele.
De mielőtt tovább megyek,
a musicalekben az a csodálatos
hogy valaminek történnie kell, ami összehozza őket.
Úgy értem, lehet egy remek musicelt hoztál össze,
de csak, ha egyetlen pici részletében hibádzik,
akár a produkcióról,
akár a színpadra állítás módjáról is legyen szó,
lehet, hogy elfelejtik, aztán évek múltán találnak csak rá újra.
De az a rendkívüli dolog történt ebben az esetben,
hogy Cameron produceri segédletével minden összeállt.
Mielőtt tovább megyünk, el kell mondanom,
ez az előadás nem jöhetett volna létre Maria Björnson nélkül...
Maria Björnson volt...
mint mindnyájan tudják, a darab hihetetlen díszlettervezője.
Ez az ő víziója volt.
Tragikus módon néhány évvel ezelőtt elhunyt.
Sajnos ma este nem lehet itt velünk,
de remélem kellőképpen tisztelegtünk az emléke előtt.
Maria, köszönjük neked!
El kell mondanom a ma este azért is különleges,
mert több Operaház Fantomja társulat is
végignézte ezt az előadást szerte a világon
mert több helyen közvetítették a ma esti show-t.
A legfontosabb ember, aki lehetővé tette ezt a ma estét a rendező,
aki most New York-ban van a New York Broadway társulattal.
Hal Prince! Helló, Hal!
Mindent köszönök, Hal!
Elhívtuk ma este ide az eredeti londoni kreatív csapatot.
Itt jönnek, Sir Cameron Mackintosh vezetésével!
Charles Hart, a dalszövegírónk,
Andy Bridge, a fővilágosítónk és Gillian Lynne, a koreográfusunk.
Köszönöm, Gillian!
És az Albert Hall kreatív csapata.
Itt vannak mindannyian.
Laurence, az igazgató, középen.
Most...
Meg kell, köszönjem a fantasztikus társulatomnak ezt a lenyűgöző előadást!
Ramin, Sierra, ennél büszkébbé nem is tehettetek volna!
És Anthony Inglis és a fantasztikus zenekar!
Mielőtt tovább megyünk,
bemutatom önöknek az eredeti londoni társulatot,
szeretném, ha megemlékeznének John Aronra,
Steve Bartonra, akik természetesen Raoult játszották, és Mary Millarra,
akik sajnos már nem lehetnek velünk,
de ők is csodálatos tagjai voltak az eredeti csapatnak.
Tapsolják meg őket is, kérem!
És itt van az eredeti londoni társulat!
A társulatnak még egy tagja itt van velünk ma este,
aki otthagyta lábnyomát a London Palladium deszkáin,
Michael Crawford!
Végezetül,
itt van velünk egy számomra nagyon különleges ember.
Hatalmas öröm, hogy ma este itt üdvözölhetem
a Zene Angyalomat, Sarah Brightmant!
De...
Nélkülük nem lennénk itt!
És van egy további meglepetésünk,
Sarah beleegyezett, hogy énekel.
Nos, itt hagyom Önöket
a Zene Angyalának szárnyai alatt.
Maestro, zenét!
Álmomban megjelent
egy furcsa árny.
Hallottam énekét,
hívó szavát.
Tán most is álmodom,
mert érzem én,
a Fantom, az a titokzatos lény
rég bennem él.
Jöjj hát és énekelj,
így kell, legyen!
Énhozzám tartozol,
egy vagy velem.
Nem küzdhetsz ellenem,
mert hív az éj.
A Fantom, ez a titokzatos lény
rég benned él.
Ki arcod látta már,
fél, míg csak él.
Álarcod én leszek...
És hangod én!
- Lelkemmel egybeforr - Lelkeddel egybeforr
és szárnyra kél.
A Fantom, ez a titokzatos lény
- rég bennem él. - rég benned él.
Vigyázz! A Fantom újra itt jár!
Fuss hát! A Fantom újra itt jár!
Tudtad, hogy színigaz,
mit álmodtál.
Eljő egy éjszakán...
És rám talál.
Sejtelmes látomás,
kit rejt a mély,
a Fantom, ez a titokzatos lény
rég benned él.
Énekelj! Angyala a Zenének!
Vigyázz!
A Fantom újra itt jár!
Énekelj nekem!
Itt vagy nálunk,
hol a muzsika trónja áll.
Ez a hely, mely a zenének épült egy szentély,
oltár.
Szentcél vár rád,
azért jöttél, hogy beteljesítsd.
Zenédet hallani elég volt egyszer.
És most itt vagy te nálunk, hogy szolgáljunk,
hogy a zenédre énekeljünk.
A zenédre.
Árnyék száll ránk,
vaksötét az éjjel,
eltölt mégis
százezernyi képpel.
Képzeleted felgyúl
és új utakra indul...
Selymes, gyengéd,
éjjel minden lágyabb.
Érezd! Kérdezd!
Sejti minden vágyad.
Nappal nincs varázs,
fordulj el tőle, hogy lásd,
hideg fényében
a lélek nem zenél.
De hűvös hangján szól hozzád az éj.
Hát csak jöjj, hunyd le két szemed,
és álmot látsz!
Semmivé lesz,
mi önmagadba zárt.
Indulj hát,
és a lelked égig száll...
Ahol most jársz,
még soha nem jártál.
Tisztán, halkan
megszólít az éjjel.
Hallgasd! Érezd!
Átfog biztos kézzel.
Tompa félhomály
lágyan bűvkörébe zár.
Mint a tenger, olyan sötét, olyan mély.
Most bársony hangján
szól hozzád az éj.
Készülj fel, mert egy furcsa
új világ hív most!
Többé már semmi nem lesz az, mi volt!
Lelked mélyén egy hang
sürgetve szól...
Hallgass rá,
hiszen hozzám tartozol!
Kábít, csábít vonzó,
édes mámor.
Ízlelj, álmodj
földöntúli álmot!
Bízd csak rá magad,
szárnyat bont és elragad,
titkos erőt ad, hogy
senkitől se félj!
Az én zenémmel
szól hozzád az éj.
Énekelj,
s a művem szárnyra kél!
Segíts,
akkor megszólal
az éj!