Under senare delen av 1800-talet tillät Japan handel med västvärlden.
Köpmän i jakt på äventyr anlände från hela världen, många var engelsmän.
Några handlade med siden och ris och levde i enklav runt frihamnarna.
De tog med sig sina familjer och anhängare och skapade små imperier-
-där de försökte anamma denna märkliga kultur.
Dess skönhet och faror.
Drömmen...om...Japan.
Kärleken och naturen förklädd.
Hela världen-
-en skådebana är.
Min herre.
Nej!
Far! Nej!
Herre! Herre.
Den gamla hertigen är fördriven av sin yngre bror, den nya hertigen.
-Var vistas den gamla hertigen? -Han är redan i Ardennerskogen.
SOM NI BEHAGAR
Jag ber dig, Rosalinda-
-min kära kusin, var munter!
Bästa Celia, jag visar mer munterhet än jag har i min makt-
-och ändå vill du att jag skall vara muntrare?
Du kan icke lära mig att glömma en landsflyktig far.
Du vet, min far har intet barn utom mig, ej heller skäl att hoppas något.
Du skall sannerligen bli hans arvinge.
Ty vad han har tagit från din far med våld-
-det skall jag giva dig tillbaka av kärlek.
Vid min ära det skall jag. Bryter jag den eden må jag bli ett missfoster!
Således, min vackra Rosa, min goda Rosa-
-var munter.
Nå, vad skall vi hitta på då?
-Nå, kvickhet, varthän vandrar du? -Fröken, ni skall komma till er far.
-Har man tagit er till budbärare? -Nej, på min heder!
Jag ombads gå efter er.
Monsieur Le Beau! Vad nytt?
Jag skall berätta er själva begynnelsen.
Om ni behagar kan ni själva se på slutet-
-ty det bästa återstår.
-Nå, min herre, vad gör ni här? -Ingenting.
Jag har icke lärt att göra någonting.
-Vet ni var ni är, herre? -Ja, mycket väl.
Vet ni vem ni har för er?
Ja, bättre än den jag har för mig vet vem jag är.
Ni är min äldsta bror, genom blods- bandets kraft borde ni känna mig.
Nationernas artighet beviljar er företräde, då ni är den förstfödde-
-men samma tradition berövar icke mig mitt blod-
-om det också vore tjugo bröder emellan oss.
Stilla, kära herrar!
Sakta, sakta, äldre bror, därtill är ni för ung.
Vill ni lägga hand på mig, slyngel?
Jag är ingen slyngel, jag är yngsta sonen till riddare Roland de Bois.
Vore du icke min bror, skulle jag icke lossa din strupe-
-förrän jag plockat tungan ur dig.
Stilla, mina herrar, varen enige för er fars minnes skull.
Släpp mig, säger jag.
Min far ålade er i sitt testamente att giva mig en god uppfostran.
Ni har uppfött mig som en bonde.
Ni har undanhållit alla egenskaper som tillhör en man av börd för mig.
Min faders ande vilar med kraft över mig. Jag ärnar icke tåla det längre.
Därför unna mig sådana övningar som anstår mitt stånd-
-eller lämna mig den arvslott som min far testamenterat mig.
-Med den skall jag söka min lycka. -Vad skall du ta dig till?
Tigga, när den är förstörd?
Gott, in med er, jag vill icke längre vara besvärad av er-
-ni skall få er vilja fram till en del.
Packa dig åstad med honom, din gamla hund.
"Gamla hund", är det min lön?
Alldeles riktigt, jag har förlorat tänderna i er tjänst.
Gud signe min gamla husbonde! Han skulle aldrig ha sagt ett sådant ord.
Nå, ni brottas inför den nya hertigen.
Ja, visst gör han det. Vi har kommit hit för att säga er en sak.
Man har så där i tysthet låtit honom få veta att er yngre bror Orlando-
-har i sinnet att komma fram förklädd i morgon och pröva en dust med honom.
Er bror är ung och klen-
-och för er skull det gör Charles ont att tilltyga honom illa.
Hör du, Charles.
Det är den envisaste pojken...
Full av äregirighet.
En lömsk och nedrig komplottmakare mot mig sin köttslige bror.
Därför gör som du tycker.
Han ställer efter dig med gift-
-fångar dig med något försåtligt knep-
-och släpper dig aldrig förrän han tagit livet av dig.
Jag är hjärtans glad att vi gick hit.
Han skall få sin lön.
Farväl, ers nåd.
Farväl, goda Charles.
Jag hoppas jag skall få se ett lyckligt slut på honom-
-ty mitt hjärta, jag vet icke varför-
-hatar ingenting i världen så som honom.
Likväl...
...är han godsint!
Icke studerad och likväl kunnig-
-full av ädla tänkesätt.
Så fästad i folks hjärtan, synnerligen mitt eget husfolks-
-som bäst känna honom-
-att jag själv alldeles faller i vanpris därvid.
Men...
...så får det icke länge förbliva.
Den här brottaren skall klarera saken.
-Skall vi se på brottningen, kusin? -Det måste ni om ni stannar kvar.
Det börjar straxt.
Vad nu? Min dotter, min kusin!
Har ni smugit er hit för att se brottningen?
Ja, min prins, om ni behagar tillåta oss.
Ni torde finna det föga roligt, det skall jag säga er.
Striden är alltför olika.
Av medlidande med den utmanades ungdom-
-hade jag önskat kunna avråda honom, men han vill icke låta säga sig.
Tala med honom, flickor, se till, om ni kan övertala honom.
Unge man, har ni utmanat brottaren Charles?
Unge man, ert mod är för djärvt för era år.
Vi ber er tänka på er säkerhet och avstå från detta företag.
Gör det, unge man, ert rykte skall icke behöva lida därvid.
Vi skall anhålla hos hertigen om att brottningen icke får gå för sig.
Jag besvär er, straffa mig icke med ett så hårt omdöme.
Jag är ganska brottslig-
-då jag vägrar någonting åt så sköna och ädla damer.
Men låt blott era sköna...
...ögon och era goda önskningar följa mig vid mitt försök.
Blir jag övervunnen så vanäras en som aldrig tillgodonjutit någon aktning.
Stupar jag, så dör blott en som önskar det.
Jag gör mina vänner ingen bedrövelse, ty jag har ingen som begråter mig.
Världen ingen orätt, ty jag äger ingenting i världen.
Jag upptager där blott en plats-
-som bättre kan bli uppfylld när jag lämnat den tom.
Den lilla styrka jag har skulle jag vilja låta vara med er.
Min också, till en liten fyllnad i hennes.
Farväl.
Nå väl, var är den unga kavaljeren-
-som längtar så att få ligga hos sin moder jord?
Här, herre.
Ni skall blott försöka en gång.
Låt Hercules vara din hjälp, unge man.
Ni hade icke bort smäda mig.
Förträffliga yngling!
Icke mer!
Icke mer.
-Hur är det med dig, Charles? -Han kan ej tala, min prins.
Bär honom bort.
-Vad är ditt namn, unge man? -Orlando, min prins.
Yngste sonen av riddar Roland de Bois.
Om blott du varit någon annans son.
Din far ansågs aktningsvärd av alla-
-men jag fann honom ständigt som min ovän.
Din bragd skulle fägnat ännu mer-
-om du från ett annat hus lett din härkomst.
Min far har älskat Roland som sitt liv, hela världen tänkte som min far.
Min faders tvära, hatfyllda ord mig gräma djupt.
Bra att ni fört er upp.
Bär detta smycke som en hågkomst-
-av en som är ur lyckans tjänst förskjuten-
-och skulle giva mer... om mer hon ägde.
Jag kan ej säga tack.
Ni ropade, herre?
Berömligt har ni kämpat och...
...besegrat fler än er ovän.
Kom, kusin!
Arme Orlando, du är övervunnen.
Kom!
Min bästa herre, jag er vänligt råder att lämna denna plats-
-fast ni förtjänat stor heder, ynnest och ett ärligt bifall.
Jag tackar er, vem var furstens dotter av dem som såg brottningen?
Ingendera, om man ska döma av deras väsen-
-dock var den mindre verkligen hans dotter.
Den andra är den landsförvista prinsens.
Kvarhållen av farbrodern, usurpatorn, som sällskap åt hans dotter.
Deras vänskap är starkare än tvenne systrars blodsband.
Helt nyss har fursten fått misshag till sin broders sköna dotter.
Och grundar det på intet annat skäl, än att folket prisar hennes dygder-
-och ömkar henne för sin faders skull.
Och, vid min ära, detta hat skall snart utbrista oförmodat.
Framdeles i en bättre värld än denna-
-jag önskar er ynnest och bekantskap.
Farväl, jag är oändligen förbunden.
Ur askan och i elden där jag bor-
-från hårdsint furste till en hårdsint bror.
Men änglasköna Rosalinda.
Nå, Rosalinda! Cupido förbarme sig! Icke ett ord.
-Icke ett ord att kasta åt en hund. -Men är detta för din fars skull?
Nej, en del är för mitt barns fars skull.
Men låt oss tala allvarsamt. Är det möjligt att du i ett ögonblick-
-fattat en så häftig böjelse för riddar Rolands yngsta son?
Hertigen, min far, älskade hans far innerligt.
Följer därutav, att du skall älska hans son innerligt?
I största hast ni gör er färdig, flicka, och lämnar detta hov.
-Jag, onkel? -Ni.
Om inom tio dagar ni befinnes-
-så nära detta hov som tjugo mil så skall ni dö.
Ack, jag besvär ers höghet, låt mig få kunskap med mig om mitt brott.
Jag har aldrig, ens med ofödd tanke, förnärmat er.
Det är nog för dig, att jag ej tror dig.
Dock kan er misstro mig ej trolös göra.
Du är din fars dotter, det är nog.
-Ack, nådigaste herre, låt mig tala. -Ja, Celia.
För din skull fick hon stanna. Hon annars strövat med sin far omkring.
Hon är för slug för dig, hennes släthet, tystnad och tålamod-
-till folket talar och de ömkar henne.
Du fjolla, hon berövar dig ditt namn-
-och du skall stråla mer skön och dygdig då hon är hädan.
Öppna ej din mun, oåterkallelig och fast den dom skall stånda-
-som jag fällt. Hon är förvisad.
Fäll över mig samma dom, min furste. Jag kan ej leva utom hennes sällskap.
Du är en fjolla!
Giv akt, niece, om ni förhalar tiden-
-vid min ära och vid mitt furstliga ord...
Ni dör!
Vem där?
Ack, bästa herre. Ack, du sköna minne av gamla Roland.
Säg, vad gör ni här? Er bror... Nej, ingen bror, men likväl son...
Nej, icke son. Han får ej kallas son. Han har hört er lov-
-och ämnar nu i natt uppbränna huset där ni plägar ligga och er däri.
-Vart skall jag då taga vägen, Adam? -Lika gott varthän, blott aldrig hit.
Det skulle jag? Jag vet ej annan utväg.
Jag underkastar mig en blodig broders mordlust hellre.
Nej, gör ej det.
Jag har 500 kronor, som hos er far jag hopsparat av min lön.
Tag detta guld, tag mig till tjänare.
Jag är gammal, dock rask och munter. Jag skall er tjäna som en yngling.
Ack, goda gubbe-
-du är ej efter denna tiders sätt då ingen svettas utom för sin fördel.
Kom emellertid och låt oss följas åt.
Till sista andetag, dig trogen och tillgiven följer jag.
Från sjutton år till åttio snart jag ser-
-jag har här bott, nu bor jag här ej mer.
Vid sjutton år man söker lyckan ren-
-men åttio... Den veckan är för sen!
Den lyckan är dock mer än gods och guld-
-att dö i frid och ha betalt sin skuld.
Varthän? Varthän, min stackars Rosalinda?
Jag ber, var lugn-
-då vet du ej att fursten förvisat mig, sitt barn?
-Det har han ej? -Det har han ej?
Då saknar Rosalinda den kärlek som borde ha lärt dig att vi är ett.
Vi skulle skiljas? Skiljas, goda flicka?
Nej, han må söka sig en annan arvinge-
-men låt oss rådslå hur vi må fly. Varthän och vad vi skall ta med oss.
Tro ej att du får taga sorgen du och ensam bära och mig lämna lottlös.
Vid himlen själv, som bleknar vid vår smärta, säg vad du vill-
-jag måste följa dig.
-Vart taga vägen då? -Till min farbror i Ardennerskogen.
Ack, vilka faror hota icke oss flickor på en så ofantlig resa?
Jag skall mig dölja djupt i armodsdräkt-
-och sota ned min fina hy med umbra.
Gör du detsamma, så vi färdas fram och reta ej till anfall.
Bättre vore, tilläventyrs, då jag är något högväxt-
-att helt och hållet jag till karl mig klädde.
Vad vill du ha för namn när du blir karl?
Ej sämre namn än dundergudens munskänk.
Kom väl ihåg det, nämn mig Ganymed. Men vilket namn vill du då välja dig?
Ett namn som passar med min nya ställning.
Ej längre Celia, men Aliena.
Om vi försökte locka med oss den plumpa narren vid din fars hov?
Han blev oss ett tidsfördriv på resan.
Åh, han mig följer över vida världen.
Nu låt oss gå.
Till säkerhet mot varje efterspaning.
Låt oss tåga utan bryderi, till frihet hän och ej till slaveri.
Nå, och detta är Ardennerskogen.
Nu är jag på Ardennerna, desto större narr är jag.
Hemma var jag på en bättre plats.
Nå, mina vänner, bröder i min landsflykt.
Gör vanan icke detta liv mer ljuvt, än flärdens pomp och glitter?
Är ej skogen mer fri från fara än det falska hovet?
Här kan vi känna blott Adams syndastraff-
-årstidernas växling såsom vinterns isklor och stormens vilda tjut-
-men när han biter så att skinnet svider och krymper av köld-
-jag ler och säger:
"Det är ej smicker, den rådgivaren"-
-"säger mig mitt i synen vad jag är."
Ljuv är den nytta oss beskärs av motgång.
Som, liksom paddan, stygg och giftbemängd-
-dock bär en rik juvel uti sitt huvud.
Detta liv, från världens bråk fjärran-
-finner hos träden språk-
-i källans spegel böcker, i stenar gudligt tal-
-och gott...i allt.
Jag bytte det ej bort.
Kom, låt oss gå och fälla villebråd.
Jacques.
Dock skada...
...att de stackars hjärta kräken, infödingar i denna öde stad-
-så där få blodig länd på egen jord för våra vassa pilar!
Ja, min herre, det går den vemodsfulle Jacques till hjärtat.
Han svär att ni på detta sätt är värre-
-än usurpatorn som har er fördrivit.
Är det möjligt... att ej någon såg dem?
Den plumpa narren, ers höghet, vilken ofta ni täcktes skratta åt-
-är också borta.
Hesperia, prinsessans kammarfröken-
-bekänner att hon stått i smyg och hört er dotter liksom hennes kusin-
-berömma den unga kämpens skick och anletsdrag-
-som övervann helt nyss den starka Charles.
Och hon förmodar att varthelst de gått-
-den ynglingen dem följer utan tvivel.
Sänd bud till brodern, hämta hit den sprätten.
Jag skall nog lära honom finna bror sin.
Nu fort! Låt efterspaningen ej svika-
-förrän de förrymda dårhushjonen träffats.
O Zeus, hur matt! Livsandarna har tröttnat.
Jag frågar ej efter livsandarna, bara icke benen vore så trötta.
Följde jag mitt hjärtas ingivelser så vanärade jag mina karlkläder-
-och grät som en kvinna, men jag måste styrka det svagare kärilet.
Rock och byxor bör visa sig tappra emot kjorteln.
Bär mitt kors med tålamod, jag mäktar icke gå längre.
För min del bär jag hellre tålamodet än er.
På detta sätt skall hon försmå dig evigt.
O visste du, Corrinus, hur jag älskar.
-Jag anar det, även jag har älskat. -Nej, du är gammal, du ej anar det.
Var ock som yngling du så trogen herde-
-som någonsin suckat på en huvudgärd.
Dock, om din kärlek liknat min-
-ehuru jag tror att ingen dödlig så har älskat.
Till hur mycket löjligt har ej då din fantasi och din passion förlett dig?
Till tusen saker som jag nu förgätit.
Då har du aldrig älskat riktigt varmt.
Om du ej minnes den minsta dårskap i vilken kärleken dig störtat-
-så har du icke älskat.
Och har du icke, som jag, uttröttat folk med lovtal om din sköna-
-så har du icke älskat.
Och bröt du icke upp ifrån ditt sällskap-
-så tvärt som passionen nu jagar mig-
-så har du icke älskat.
Phebe, Phebe, Phebe.
Ack, stackars älskare. Jag ville taga reda på ditt sår-
-men fann därvid olyckligtvis mitt eget.
Ja, och jag mitt.
Jag kommer ihåg då jag var kär.
Vi trogna älskare faller ofta på rätt lustiga kaprioler.
Allting i naturen är dödligt, naturen är i kärlekens stund dödligt rasande.
Du talar klokare än du själv anar.
Jag anar aldrig min egen klokhet förrän jag bryter benen på den.
Zeus, Zeus, den ynglingens passion är mycket lik min fason.
Och min, men duvnar lite grann hos mig.
Ack, fråga en av er, den mannen där om han vill giva oss mat för guld.
Ty jag försmäktar nästan.
Hör du, tölp.
Tig, narr, han är inte släkt med dig.
-Vem ropar? -De som är mer än ni.
De vore annars mycket klena.
Tyst! - God afton.
Likaledes, bästa herre. God afton, allesamman.
Kära herde.
Om man för guld och goda ord kan få i denna öken någonting-
-så säg var man kan vila och förpläga sig.
Den unga flickan här, av resan trött, försmäktar.
Herre, jag beklagar henne-
-och önskar mer för hennes skull än min att själv kunna hjälpa henne.
Jag är herde hos en annan man och klipper inte själv ullen jag vaktar.
Min herre är av grinigt sinnelag.
Och sköter icke om att finna vägen till himmelriket genom gästfrihet.
Dessutom är hans mark och hjord och koja till salu nu-
-själv är han borta och intet finns i fållan som ni kan förtära.
Men vad som finns det må ni gärna se.
Kan det bestå med redlighet, så ber jag-
-att du vill köpa hydda, mark och hjordar.
Din köpeskilling skall du få av oss.
Din lön skall ökas. Stället mig behagar.
Jag skulle gärna leva här för alltid.
Följ med mig.
Om ni sedan tycker om avkastning, mark och levnadssättet här-
-skall jag bli er en tjänare så huld och sluta handeln med ert guld.
Den som vid lummig stig
Vill vila sig med mig
Och sjunga dagen lång
Med fåglarna sin sång
Välkommen, välkommen
Välkommen till linden
Han störd ej är
Av andra här
Av vintern och skarpa vinden
Mer, mer, jag ber dig, mer.
Det gör er melankolisk, herr Jacques.
Det är jag tacksam för. Mer, jag ber dig, mer.
Jag kan suga melankoli ur en sång liksom vesslan suger ägg.
Mer, jag ber dig, mer.
Min röst är sträv, den kan icke behaga er.
Jag ber er icke behaga, jag ber er sjunga.
Låt höra ännu en strof. Kallar ni det icke strofer?
-Som ni behagar, herr Jacques. -Jag behöver icke veta deras namn.
De är mig ingenting skyldiga.
-Vill ni sjunga? -Mer för er skull än för min.
Om jag någonsin tackar någon människa, så skall det bli er. Sjung.
Hertigen har varit ute och sökt er hela dagen.
Och jag har varit ute hela dagen för att väl slippa honom.
Nu skall jag gå och lägga mig att sova, om jag kan.
Kan jag icke, så skall jag svära och dundra mot allt förstfött i Egypten.
God morgon, narr.
Nej, nämn mig ej narr förrän himlen sänt mig lycka.
Kära herre, jag förmår icke gå längre.
Ack, jag dör av hunger.
Här lägger jag mig ned och mäter ut min grav.
Farväl, goda herre.
-Vad? Ni ser munter ut? -En narr, en narr!
Där borta mötte jag en narr i skogen.
En brokig narr, o jämmerfulla värld, så sant jag lever mötte jag en narr.
Han sträckte sig och värmde sig i solen.
Han sade ganska riktigt: "Tio slagen."
"Nu ska vi se", fortfor han, "hur världen går."
"För blott en timma sedan var hon nio och efter än en timma är hon elva."
"Och så från stund till stund vi mogna, mogna"-
-"och sedan från stund till stund vi vissna, vissna."
"Och så är visan slut."
När jag så hörde en brokig narr predika över tiden-
-så gol mitt hjärta som en midnattstupp-
-för det att så det dagas kan hos narrar.
Och utan uppehåll jag skrattade.
-Vad är det för narr? -En ädel narr. Han varit hovman.
Han påstår även att damerna om blott de äro unga och sköna-
-hava gåvan att förstå det.
Uti sin hjärna, torr som en skorpa på bottnen i en matsäck efter resan-
-han packat in rätt underbara lager av tänkspråk.
Dem han sedan plockar fram i form av smulor.
Den som vore narr! Narrkåpan är min enda ärelystnad.
-Den skall du få. -Det är min enda önskan.
Blott ni vill kratta rent ert bättre vett ifrån allt ogräs-
-av den falska tanken av att jag är klok.
Jag måste ha min frihet-
-och lov att lika djärvt som vinden blåsa på vem jag vill.
Ty sådant tillhör narren. Sätt kåpan på mig.
Låt mig fritt få språka allt vad mig lyster.
Jag skall rensa kroppen.
Fördriva smittan ur den onda världen.
Om tåligt blott man följer mitt recept.
Vem fällde hjorten?
Ingen hjort.
Håll, ät ej mer!
Jag än en bit ej smakat.
Och skall ej heller, förrän nöden mättats.
Av vilken ras har denna tupp sin härkomst?
Har nöden dig så överväldigat-
-eller är det hat till goda seder att du så fattig är på hövlighet?
Ni träffat pulsen straxt.
Den dör som rör av dessa frukter förrän mitt behov är tillfredsställt.
Kan ni ej tillfredsställas med förnuft så måste jag väl dö.
Vad vill ni?
Vänligheten mer än tvång skall tvinga oss till vänlighet tillbaka.
Jag nästan dör av hunger, giv mig mat.
Sitt, håll till godo vid vårt bord. Välkommen!
Så vänligt talar ni?
Förlåt, jag ber. Här föreställde jag mig allting vilt.
Då blive ömkan här det enda tvånget.
I hopp därom jag blygs och gömmer svärdet.
Sitt därför ned beskedligt och tag för er.
Det en gubbe är, som stapplat med mig många tunga fjät av ren tillgivenhet-
-som trycks av dubbel börda svält och ålder, jag själv en bit ej smakar.
Hämta honom, vi vänta emellertid till dess ni kommer.
Välsignad vare ni för denna tröst.
Nu ser du, att ej ensamt vi ha prövat vad ofärd är.
Denna stora världsteatern-
-har fler sorgespel än denna scen som spelas utav oss.
Ja, hela världen en skådebana är-
-och alla människor, som män, som kvinnor, spelar på densamma.
Var har sin stund att komma och gå-
-och en har många roller för sin livstid.
Sju åldrar är akterna.
Först barnet, som kväljs och skriker i sin ammas famn.
Sedan grinig skolplit med sin packe böcker-
-och med sitt glatta morgonanlet-
-kryper som snäckan trög till skolan.
Därpå älskaren som likt en masugn-
-pustar vemodsvisor om flickans ögonbryn.
Soldaten sedan, som full av svordom-
-lurvig som en björn, om hedern sticken, lysten efter gräl-
-uppsöker bubblan ära mitt i gapet uppå kanonerna.
Så kommer domaren, med kullrig mage proppad med kapun-
-sträng blick och skägget efter reglor klippt-
-med tänkspråk full och med prejudikat, hans roll är slut.
I sjätte åldern syns en mager narr, en pantalon i tofflor-
-med glasögon, stora fickor på sin nattrock-
-och ungdomspermissioner ännu sparda-
-en värld för vidsträckt för hans skrumpna vador.
Hans mandoms basröst övergår igen till barndomens diskant-
-med gnäll och dallring.
Den sista scenen av dem allesammans-
-som slutar detta rika skådespel-
-är barndomen på nytt.
Fullkomlig glömska.
Och utan tänder, syn-
-och smak...
...och allt.
Välkommen med er vördnadsvärda börda, låt honom spisa.
Jag tackar å hans vägnar.
Det behövdes.
Jag kan knappt tala för att tacka själv.
Välkommen, håll till godo.
Giv oss musik. Min goda frände, sjung.
Blås, blås, du vintervind
Hur skarp emot min kind
Du vara må
Så grymt du icke bränns
Som otacks plåga känns
I själens djup ändå!
Hej ho! Sjung hej ho!
Hej ho i det gröna!
Falsk är all vänskap
Och fjollor de är sköna
Vill slikt du ej röna
Så fly i det gröna
Var hjärtligt hälsad då.
Jag är den hertig som älskade er far.
Välkommen, goda gubbe, som din herre!
Giv mig er hand och kom, förtälj mig nu ert levnadslopp.
Ej skådat honom sedan dess? Omöjligt!
Sök upp din bror, varhelst han finnas må.
Tänd upp ditt ljus och sök, för honom hit död eller levande-
-ditt gods och allt vad du har kallat ditt av något värde-
-faller till vår kassa.
Tills med din broders mun du kan dig fria-
-från allt som vi dig hava misstänkt för.
Jag aldrig i min dar min bror har älskat.
Dess större skurk är du.
Min kärleks vittnen, verser, fladdrar här.
Och du, trekrönta nattens drottning-
-skådar med kyska ögon från din bleka sfär-
-det sköna namn som över mig skall råda.
Vart träd, o Rosa, är en tavla mer.
Och i dess bark jag skall mitt hjärta skriva-
-att för vart öga som i skogen ser-
-det må ett vittne till min dyrkan bliva.
Upp, upp, Orlando, i vart träd ett namn förvara-
-av denna sköna, kyska, onämnbara!
Rosalinda!
Kom.
Och hur behagar er det här herdelivet, herr Proba?
Uppriktigt sagt, herde, i och för sig själv betraktat är det ett bra liv-
-men som herdeliv betraktat är det strunt.
Som ensligt betraktat tycker jag bra om det-
-men som isolerat liv betraktat är det ett rätt ömkligt liv.
Nå ja, som på landet betraktat behagar det mig väl-
-men som icke på hovet betraktat är det tråkigt.
Har du någon filosofi i kroppen på dig, herde?
Icke mer än att jag vet att ju mer man är sjuk, desto sämre mår man-
-och att den som saknar gods, penningar och förnöjsamhet-
-han saknar tre goda vänner.
Att regnet väter och att elden bränner-
-att gott bete gör fåren feta-
-och att en stor orsak till natten...
...är brist på sol.
Det kan man kalla en naturfilosof!
-Har du någonsin varit vid hovet? -Nej, minsann.
-Då är du evigt förlorad. -Nej, jag hoppas...
Jo, evig förlorad, som ett illa förlorat ägg, bränt på ena sidan.
För det att jag aldrig varit vid hovet? Och skälet?
Hm! Om du aldrig varit vid hovet, så har du aldrig sett goda seder.
Har du aldrig sett goda seder, så måste dina seder vara onda-
-och allt ont är synd och igenom synd blir man evigt förlorad.
Du är i en betänklig belägenhet, herde.
Nej, aldrig ett grand, Proba.
Det som är goda seder vid hovet är lika löjligt på landet-
-som lantliga seder skulle bliva utskrattade vid hovet.
Ni sade mig att vid hovet bugar ni er icke, utan kysser er hand.
Det vore en otrevlig hövlighet om hovmännen vore herdar.
-Bevis, kort och gott, bevis. -Vi hanterar jämt och samt våra får.
Deras skinn är flottigt som ni vet.
Hava då icke hovmännen handsvett?
Herre, jag är en ärlig arbetare.
Jag hatar ingen och avundas ingens lycka.
Glad över andras välgång-
-finner jag mig i mina egna bekymmer-
-och min största stolthet är att se mina får beta och lammen dia.
Återigen en enfaldig synd av er, att ni för era får och baggar tillsamman-
-och icke skäms att leva av boskapens umgänge.
"Från Mississippi och till Sind Juvel ej finns lik Rosalind"
"Och buren på en västanvind Kring världen flyger Rosalind"
"Var målnings eld blir matt och blind Hur skön den är, mot Rosalind"
"Åt ingen dödlig kransar bind Blott åt den sköna Rosalind"
"Längtar hjorten efter hind Då han sökte Rosalind?"
Tyst, dumma narr! Jag fann det på ett träd.
Det trädet bär minsann onda frukter.
Kom, herde, låt oss göra en hederlig reträtt.
Agnes?
Kom.
-Kan du gissa vem som gjort detta? -Är det en karl?
Med en kedja om halsen som du en gång burit.
-Skiftar du färg? -Vilken? Jag ber dig.
-O himmel. -Nej, säg vem är det?
Är det möjligt?
Jag ber dig med den allra häftigaste enträgenhet, säg mig vem det här.
O underbart, det är den unga Orlando-
-som i samma handvändning vände upp och ned på brottaren och ditt hjärta.
-Orlando? -Orlando.
Vad gjorde han då du såg honom? Vad sade han?
Vad gör han här? Frågade han efter mig?
Var är han? Hur skildes ni åt och när kommer han igen? Svara mig.
Jag fann honom under ett träd som ett avfallet ekollon.
Det må väl heta Jupiters träd, om det fäller sådan frukt.
-Hör mig, min bästa fröken. -Fortfar.
Där låg han, utsträckt som en sårad riddare.
Fastän det är en ömklig syn, så pryder det marken ändå.
Ropa ptro! åt din tunga, den gör krumsprång i otid.
Han var klädd som riddare.
Olyckliga förebud. Han kommer mörda mitt hjärta.
Jag kan sjunga min visa utan kör, du bringar mig ur tonen.
Vet du då icke att jag är kvinna? När jag tänker, måste jag tala.
Jag tackar er för ert sällskap-
-men jag skulle minsann lika gärna ha velat vara allena.
Likaledes jag, men för hövlighetens skull tackar jag er också.
Himlen vare med er. Låt oss råkas så lite som möjligt.
Jag önskar, vi måtte bli mindre bekanta.
Jag ber er, fördärva icke flera träd med kärlekssånger i barken.
Jag ber er, fördärva ej flera av mina verser genom att läsa dem så ömkligt.
-Rosalinda är hennes namn? -Alldeles det.
-Namnet behagar mig icke. -Man kom icke på att behaga er.
-Hur är hon växt? -Just så stolt som mitt hjärta.
-Ni har ett överflöd av artiga svar. -Icke det just, men jag svarar er.
Ni har ett flinkt förstånd. Vill ni så skola vi sätta oss ner-
-och förbanna vår härskarinna världen och allt vårt elände.
Jag vill icke banna någon levande varelse mer än mig själv-
-ty hos mig bor de flesta fel jag känner.
Ert största fel är det att vara kär.
Det är ett fel som jag icke vill bortbyta mot er största dygd.
Jag är trött vid er.
Jag sökte minsann efter en narr då jag fann er.
Han dränkt sig i bäcken där borta, se ner i bäcken, så får ni se honom.
Där får jag se min egen person.
-Adieu, chevalier de la melancholie! signor Amoroso.
Jag vill tala med honom som en näsvis lakej-
-och som sådan driva litet skämt med honom.
-Hör ni, jägare? -Rätt väl. Vad vill ni?
Hör på vackert. Vad är klockan?
Vad tid på dagen skulle ni säga, här finns ingen klocka här i skogen.
Då är här icke någon trogen älskare heller här i skogen-
-annars skulle en suck för var minut och ett jämmerrop för var timma-
-giva tidens tröga gång till känna likasåväl som en klocka.
-Var bor ni, min snälla gosse? -Hos en herdinna som är min syster.
Här vid skogens rand, liksom garneringen på en klädning.
Är ni född här i trakten?
Ert uttal är renare än ni kunnat förvärva på en så avlägsen ort.
Det har mer än en sagt mig.
Jag har lärt att tala av en gammal andlig onkel-
-som var stadsbo i sin ungdom och förstod sig för väl på goda tonen-
-ty han fick det infallet att bli kär.
Jag tackar himlen att jag inte är kvinna-
-och inte behöver ta åt mig alla de befängda saker han påbördade könet.
Kan ni påminna er några av de synder som han lade kvinnan till last?
Där var icke några förnämsta-
-den ena liknade den andra som ett runstycke-
-och vartenda fel såg alldeles ojämförligt ut-
-till dess ett annat fel ställde sig vid sidan.
-Nå, men nämn mig några av dem. -Nej.
Jag vill icke förspilla mitt läkemedel utan på de sjuka.
Här strövar någon omkring i skogen-
-och fördärvar våra unga träd med att skära Rosalinda i deras bark-
-hänger oden på hagtorn och elegier på björnbärsbuskar-
-och allt det där, kan ni tänka, för att förguda Rosalindas namn.
Råkade jag den kärlekskrämaren, skulle jag giva honom ett gott råd-
-ty han tycktes vara besvärad av kärlekens vardagsfrossa.
Jag är just den som så där anfäktas av kärleken.
Icke ett enda av min onkels kännetecken slår in på er.
Han lärde mig hur jag skulle urskilja en som är kär-
-och jag är säker på att ni icke sitter fånge i den buren.
-Vilka var då hans kännetecken? -Infallna kinder, det har ni icke.
Blåa ringar kring ögonen, det har ni icke.
Liknöjt sinne, det har ni icke.
Och sedan skulle era strumpeband sitta lösa, mössan vara utan band-
-ärmarna utan knappar, skorna utan remmar-
-och hela er klädsel utvisa en förtvivlan.
Men så är ni icke-
-ni tycks snarar småaktigt noggrann i er klädsel.
Tyckes snarare vara förälskad i er själv än i någon annan.
Sköna gosse, ack om jag kunde övertyga dig om att jag älskar!
Övertyga mig? Så gärna kunde ni övertyga er älskarinna.
Jag bedyrar, unge man, vid Rosalindas vita hand att det är jag.
Jag är den olycklige.
Men är ni då så kär som era rim försäkra?
Varken rim eller reson kan uttrycka hur mycket.
Kärleken är intet annat än en galenskap-
-och förtjänar lika väl mörk arrest och karbas som andra galningar.
Och skälet varför den icke på detta sätt straffas och kureras-
-är det att sjukdomen är så allmän-
-att de som skulle sköta karbasen är kära själva.
Likväl tror jag mig kunna bota den med ett gott råd.
-Har ni någonsin botat någon? -Ja, en och det gick så till.
Han skulle inbilla sig att jag var hans kärleksföremål, hans älskarinna-
-och var dag skulle han fjäsa för mig.
Jag som nu är en grillfängare-
-visade mig orolig, kvinnlig, kinkig, trånande-
-högmodig, fantastisk, fjollig, obeständig-
-än i tårar, än i skratt, något av var passion, men intet i det hela-
-så som barn och kvinnor vanligen är till kulören.
Än glad, än ledsen vid honom-
-än förekommande, än frånstötande-
-än grät jag efter honom, än rynkade jag näsan åt honom-
-så att jag jagade min tillbedjare ifrån ett anfall av kärleksraseri-
-till ett anfall av verkligt raseri.
Som bestod däruti att han avsvor världens buller-
-för att tillbringa sitt liv i en klostervrå.
På detta sätt kurerade jag honom.
-och så vill jag även åtaga mig att tvätta ert hjärta så rent-
-som ett friskt fårhjärta, så där icke skall synas en fläck av kärlek.
Ni skulle icke kunna kurera mig.
Jag skulle kurera er om ni blott kallade mig Rosalinda-
-och komma var dag till min koja och fjäsa för mig.
Nå, vid min trofasta kärlek det skall jag göra.
-Skall ni? -Av allt mitt hjärta, goda gosse.
Nej, ni skall kalla mig Rosalinda.
Jag skall samla ihop getterna åt dig, Agnes. Nå, Agnes?
Är jag bra nu, Agnes? Är du nöjd med mitt simpla väsende?
Ert väsende? Hå bevars...
Vad är det för ett väsende?
Jag är här tillsammans med dig och dina getter-
-som den illparigaste av alla poeter, Ovidius, var tillhopa med Geterna.
Jag skulle verkligen önska att gudarna hade gjort dig poetisk.
Jag vet icke vad det är att vara poetisk.
Är det någonting beskedligt i ord och gärningar? Är det sant?
Nej, visst icke, ty den sannaste poesi diktar som mest-
-och älskare är mycket begivna på poesi.
Vad de svära på poesi, det kan man säga att de diktar som älskare.
Kan ni då önska att gudarna måtte ha gjort mig poetisk?
Det önskar jag visst, ty du svär för mig att du är dygdig.
Om du nu vore poet, då kunde jag ha något hopp om att du diktade.
-Vill ni då icke att jag är dygdig? -Nej, visst icke...
...såframt du icke vore bra ful-
-ty dygd förenad med skönhet, det är som honungssås på socker.
Nå väl, jag är icke skön, och därför ber jag gudarna giva mig dygd.
Att slösa dygd på en otrevlig kvinna är som att bjuda mat i orent fat.
Jag är icke otrevlig!
Fastän jag tackar gudarna för att jag är ful.
Pris vare himlen för din fulhet, otrevligheten kan komma sedan.
Men det må nu vara hur det vill, jag gifter mig med dig.
Och har i sådan avsikt vidtalat prästen ifrån grannbyn-
-och han har lovat att komma hit här i skogen och viga oss.
Det där sammanträdet ville jag gärna övervara.
-Nå, gudarna giva oss glädje. -Friskt mod, horn äro förhatliga...
...men de äro oundvikliga.
Välkommen, vill ni expediera oss här eller skall vi gå till kapellet?
Finns här ingen som kan överlämna bruden åt er?
Jag vill icke ha henne till skänks.
Hon måste överlämnas av någon, annars är icke äktenskapet lagligt.
Skynda, skynda. Jag skall bli giftoman.
God afton, min goda herre... Vad ni heter. Välkommen.
Tack för sist, vackert. Det fägnar mig att se er.
Vi har litet smussel för oss här, min herre.
Var så god och sätt hatten på.
Skall ni gifta er, ni brokiga narr?
Liksom oxen har sitt ok, hästen sin kapson och falken sin bjällra-
-så har människan sina begär.
Och liksom duvorna kyssas, så vill också äktenskapet snafsa efter.
Och ni, en man av bildning, vill vigas under en buske som en tiggare?
Skaffa er en duktig präst som kan säga er vad äktenskapet är.
Det vore bättre att bli kopulerad av den här än av en annan...
Han ser ej ut att viga folk riktigt. Blir jag icke vigd riktigt-
-så har jag en god förevändning framdeles att giva min maka på båten.
Följ mig, min vän, och låt säga dig.
Vi måste vigas.
Icke ett ord mer. Jag vill gråta.
Gråt då, men var god och besinna att tårar inte anstår en karl.
Men har jag icke orsak att gråta?
Så förträfflig orsak som man kan önska sig. Alltså, gråt.
Men varför svor han att komma så här dags och kommer icke?
-Ja, det finns ingen sanning i honom. -Tror du det? Ej uppriktig i kärlek?
Åh jo, när han är kär, men det tror jag icke att han är.
Du hörde honom högtidligen bedyra att han var det.
Var är icke är.
Mitt herrskap!
Ni så ofta efterfrågat den herde som sin kärlek klagade-
-och som ni såg prisa så den stolta otacksamma. Hans ömhets föremål.
Nå, vad om honom?
Om ni vill se äkta kärlek, så drag er undan.
Ack, söta Phebe, håna mig ej, Phebe.
Säg att du mig ej älskar, säg det dock med mindre bitterhet.
Jag vill ej bli din bödel. Jag flyr för att icke skada dig.
Om någonsin du spörjer kärleks makt från friska kinder-
-då svida såren, de osynliga, av Amors djärva pil.
Till dess, farväl! När denna timme slår så plåga mig med ditt begabberi-
-och skona icke, men intill dess vill jag ej skona dig.
Och varför? Svara! Vilken var er mor-
-att med en sådan fröjd ni håna kan den arma karln?
Var ock er skönhet större, och större är den ej, det svär jag på-
-än att den utan ljus kan gå till sängs.
Har ni för den skull rätt att visa er så övermodig och så känslolös?
Och vad är detta?
Varför ser ni på mig?
Jag tror minsann hon även mig vill tjusa.
Nej, stolta skönhet, hoppas icke det.
Ert korphår, era ögonbryn av kol, er mjölkkind, era svarta pärleögon-
-förmå ej mig att bringa er min hyllning.
Ni narr till herde! Varför dyrka henne?
Ni, tusen gånger hyggligare karl, än hon är flicka.
Av er, ej av sin spegel, smickras hon.
Men känn er själv, min sköna, fall på knä!
Med fastor tacka himlen för en man.
Ty som vän jag viskar er i örat:
Sälj då ni kan, var marknad är ej er.
Tigg honom, älska honom, hör hans anbud.
Ack, hulda gosse, banna så ett år-
-långt bättre än hans böner är din vrede.
Han har förälskat sig i hennes fulhet, och hon i min harm.
Jag ber er, fatta ingen smak för mig, jag är falskare än drucknas löften.
Dessutom...tycker jag ej om er alls.
Nu, herde, ser jag hur sant det är:
"Vem blev, om ej vid första blicken, kär?"
-Min bästa Phebe. -Ack, vad vill du, Silvius?
-Min bästa Phebe, ack, beklaga mig. -Jag är bekymrad för dig, Silvius.
Varhelst bekymmer är, där är ock hjälp.
Är ni bekymrad för mitt kärlekskval, giv mig er kärlek!
Kvalet och bekymret fördrivas båda då.
-Du har min kärlek, du min nästa är. -Jag vill hava er.
Du känner ynglingen som var här nyss?
Inte närmare, men ofta ha vi träffats.
Tro ej jag älskar honom, fast jag frågar.
En grälig pojke, men han talar väl.
En hygglig gosse, icke just så hygglig.
Det var en småsöt rodnad på hans mun-
-en smula mera stark och mogen rodnad än kindernas.
Fullständigt samma skillnad som mellan mörkt och högrött röjdes där.
Jag har större skäl till hat än kärlek.
Vad har han för rätt att banna mig?
Han kallade mitt hår och mina ögon svarta.
Och, nu jag minns det, viste mig förakt.
Jag undrar på att jag icke svarade.
Jag vill till honom ett spefullt brev skriva, och du skall bära fram det.
-Vill du det? -Av hjärtat gärna, Phebe.
Straxt jag skriver. Jag ämne har i huvud och hjärta.
Min sträva bitterhet skall honom smärta. Kom, följ mig, Silvius.
Ingen fara, det blir nog tid till det. Tåla dig, min goda Agnes.
Prästen var minsann rätt bra, trots allt vad den gamla herrn pratade.
Men, Agnes, det är en gosse här i skogen som gör anspråk på dig.
Han har inte det ringaste med mig att beställa.
Det är mig en riktig vederkvickelse att få se en sådan tölp.
Vilhelm.
-God afton, Agnes. -God afton, Vilhelm.
-God afton, herre. -God afton, kära vän.
Hatten på huvudet, hatten på huvudet. Nå, hatten på huvudet, säger jag!
-Hur gammal är ni, min vän? -Fem och tjugo, herre.
-En stadgad ålder. Heter du Vilhelm? -Vilhelm, herre.
-Ett vackert namn. Född här i skogen? -Ja, gudskelov, herre.
-"Gudskelov", bra svar. Är du rik? -Åh ja, så där, herre.
"Så där", det är bra, rätt bra, rätt utmärkt bra-
-men ändå är det inte alldeles riktigt, det är bara så där.
-Är du förståndig? -Ja, jag har ett litet nätt förstånd.
Hå, du talar bra.
Nu kommer jag ihåg ett ordspråk.
"En dåre menar sig vis vara, men en vis man vet att han är en dåre.
-Du håller av den här flickan? -Det gör jag, herre.
Giv mig din hand.
-Är du lärd? -Nej, herre.
Lär då detta av mig: Att hava är att hava-
-det är en figur i retoriken att när våtvaror hälls ur bägare i glas-
-så blir ett tomt och ett fullt.
Alla våra författare komma överens om är han.
, ty jag är han. -Vilken han, herre?
Jo, den han herre, som skall gifta sig med denna flicka.
Alltså, du tölp, uppgiv gemenskapen med denna kvinnsperson-
-eller, du tölp, så mördar jag dig.
Jag skall döda dig på 150 fasoner. Därför, fly.
-Gör det, käre Vilhelm. -Gud låte er bli slug, herre.
Spring, Agnes, spring, Agnes.
Hör du, snälla gosse, låt oss bli närmare bekanta med varandra.
Det sägs att ni är en melankolisk herre.
Det är jag, jag tycker mer om det än att skratta.
De som överdriva ettdera äro avskyvärda människor-
-och giva sig till pris till allsköns tadel, värre än drinkare.
Det är bra att vara trumpen och ingenting säga.
Då är det också bra att vara en stock.
Jag har varken den lärdes melankoli, som är tävlan-
-musiklärarens, som är fantastisk, hovmannens, som är högmodig-
-soldatens, som är äregirig, juristens, som är politisk-
-damernas, som är kinkig eller älskarens, som är allt sammanlagt.
Det är en melankoli efter mitt sinne, simplicia-
-ett extrakt av mångahanda föremål.
I själva verket är det mina enskilda betraktelser på mina resor-
-vilkas oftare övervägande invevar mig-
-i en ganska humoristisk vemodighet.
En resande? Nå, lär minsann icke ha liten orsak att vara vemodig.
Jag fruktar att ni har sålt er egen jord för att se andras.
Att ha sett mycket och ingenting ha-
-är att ha rika ögon och fattiga händer.
Ja... Men jag har vunnit erfarenhet.
Hellre en dåre som gör mig munter, än en erfarenhet som gör mig vemodig.
Och så att ha rest efter det till!
Frid, glädje, sällhet, bästa Rosalinda.
Nej, himlen vare med er, om ni talar blankvers.
Farväl, herr resande.
Nå, Orlando, var har ni varit hela den här tiden?
Ni, en älskare? Spelar ni mig ett sådant straff en gång till...
-...så kom aldrig mer för mina ögon. -Det är ej en timma senare än lovat.
En älskare glömma sina löften en hel timma?
Förlåt mig, älskade Rosalinda.
Är ni så senfärdig, så kom aldrig för mina ögon-
-då skulle jag lika gärna se att en snigel gjorde mig den äran.
-En snigel? -Ja, en snigel.
Ty om han också kommer långsamt, så bär han sitt hus med sig.
-Och jag är er Rosalinda. -Han behagar kalla dig så.
Han har en Rosalinda som ser bättre ut än du.
Kom, fria till mig.
Fria till mig.
Ty nu är jag i mitt söndagslynne och kan till äventyrs giva er mitt ja.
Vad skulle ni säga mig, om jag vore er verkliga och riktiga Rosalinda?
Jag skulle kyssa er först, innan jag sade någonting.
Nej, ni gjorde rättast om ni försökte säga något först.
Men är jag icke er Rosalinda?
Det roar mig att kalla er så, emedan jag gärna vill tala om henne.
Nå väl, i hennes person säger jag: "Jag ger er korgen."
Då dör jag i egen person.
Människor ha dött och maskar ha ätit upp dem, men inte av kärlek.
Jag skulle ej vilja att min Rosalinda var sådan, surheten skulle döda mig.
Den skulle icke döda en fluga en gång.
Nu skall jag vara er Rosalinda i en mer medgörlig sinnesstämning.
Begär vad ni vill så beviljar jag det.
-Älska mig då, Rosalinda. -Det skall jag.
Fredagar, lördagar och alla dagar.
-Och vill du hava mig? -Ja, och tjugo sådana till.
-Vad säger ni? -Är ni icke en god människa?
-Det hoppas jag. -Kan man få för mycket av det goda?
Kom, syster, du skall vara präst och viga oss.
Giv mig er hand, Orlando.
Nå, syster?
Vig oss nu, jag ber.
Jag kan icke orden.
Du skall begynna så här: "Jag frågar dig, Orlando..."
Gott.
Jag frågar dig, Orlando, om du vill hava till din äkta maka-
-denna förställda Rosalinda?
Ja.
Jag tager dig, Orlando...
...till min äkta man.
Säg mig nu huru länge ni vill behålla henne-
-sedan hon kommit i ert våld.
-En evighet och en dag. -Säg en dag, och utelämna evigheten.
Nej, nej, Orlando, karlar äro april såsom fästmän-
-och december såsom äkta makar.
Flickorna äro maj så länge de äro flickor-
-men himmelen förändrar sig så snart de blivit hustrur.
Jag skall bli mer svartsjuk på dig än en turturduvhane på sin hona-
-mer skrikaktig än en papegoja emot regn-
-mer lysten efter nytt än en apa, mer otyglad i mina begär än en markatta.
Jag skall gråta för ingenting, liksom Diana på vattenkonsten-
-och det när du är stämd för munterhet.
Jag skall skratta som en hyena, och det när du har lust att sova i fred.
Men skall min Rosalinda göra det?
Ja, vid mitt liv. Hon gör som jag gör.
Ack, men hon är förståndig.
Klockan tu är jag hos dig igen.
Bästa vän, i två timmar kan jag icke vara dig förutan.
Jag måste uppvakta hertigen. Klockan tu är jag hos dig igen.
Ja, ja, gå.
Jag visste att ni skulle bära er åt så, mina vänner har varnat mig.
Er hala tunga har fångat mig.
-Det var ju klockan tu? -Ja, söta Rosalinda.
Du har med ditt kärleksprat burit dig mycket illa åt mot vårt kön.
Ack, kusin, kusin, kusin-
-min allra sötaste kusin.
Om du visste på huru många famnars djup jag ligger i kärlekens hav.
Men det kan icke utpejlas-
-min passion har en outgrundlig botten-
-liksom portugisiska viken.
Jag skall säga dig, Aliena-
-jag kan icke mera umbära Orlandos åsyn.
Jag skall gå och söka mig litet skugga-
-där jag kan sucka till dess han kommer tillbaka.
Jag går och lägger mig att sova.
Rosalinda.
"Han som detta till dig bär, icke vet att jag är kär."
-Ha Phebe skrivit detta? -Och du kan älska en sådan kvinna?
Vad? Göra dig till ett instrument att spela falska toner på? Odrägligt.
Gå tillbaka, ty jag ser att kärleken gjort dig till ett tålmodigt kräk-
-och säg henne att om hon älskar mig så ålägger jag henne att älska dig.
Vill hon icke det, så vill jag icke ha något med henne att beställa.
Om du älskar uppriktigt, så marsch! Icke ett ord mer.
Jag ber er, säg-
-var uti denna skog en hydda står-
-omgärdad runtomkring utav oliver?
I väster härifrån, i nästa dal.
En rad av pilträd längst åt bäcken sorl...
Ni lämnar den åt höger. ...för er dit.
Vid denna tid dock huset själv sig vaktar-
-där finns ej någon hemma.
Om ögat någonsin kan lära av tungan-
-jag borde på beskrivning känna er.
Är ni ej ägare till hyddan som jag söker?
Det är ej skryt att svara ja på frågan.
Orlando...
...hälsar och sänder honom-
-som han sin Rosalinda plägar kalla-
-sin blodbestänkta näsduk. - Är det ni?
Kom, kom.
-Är ni hans bror? -Och var det er han frälste?
-Var det ni som efterstod hans liv? -Jag var, jag är det ej.
Jag väckte upp honom, förband hans sår-
-en stund därefter då han fann sig styrkt-
-han sände hit mig, främling som jag är-
-att göra er hans ursäkt att han brutit sitt löfte.
Jag ber er, säg er bror hur väl jag kan förställa mig. Hej, hoppsan.
Det här var ingen förställning, er blekhet bekräftar att det var allvar.
-Jag bara låtsade så, jag försäkrar. -Fatta mod och låtsa nu vara karl.
Det gör jag, men med rätta borde jag blivit fruntimmer.
Kom, du blir allt blekare och blekare.
Gör er inga betänkligheter, varken i anseende till brådskan-
-hennes fattigdom, vår ringa bekantskap-
-min hastiga förklaring eller hennes hastiga samtycke-
-utan säg med mig-
-att jag älskar Aliena.
Säg med henne att hon älskar mig.
Kom överens med oss båda att vi äro skapade för varandra.
Det skall bli till er fördel.
Ty vår fars hus och alla gamla Rolands inkomster-
-överlåter jag åt er-
-för att själv leva och dö här som herde.
Ni har mitt samtycke.
Fira i morgon ert bröllop.
Jag skall bjuda hertigen och alla hans muntra följeslagare.
Gå och bered Aliena därpå.
Ack, min kära Orlando...
...så det smärtar mig att se dig bära ditt hjärta i band.
Det är min arm.
Jag tänkte att ditt hjärta blivit sårat av ett lejons klor.
Sårat är det, men av en flickas ögon.
Har er bror talat om för er huru jag dånade då jag såg er näsduk?
Ja, och större underverk än det.
Er bror och min syster hade icke träffats, förrän de sågo-
-icke sett, förrän de älskade-
-icke älskat, förrän de suckade-
-icke suckat, förrän de frågade varandra om orsaken-
-icke fått veta orsaken, förrän de sökte botemedlet.
Och av dessa steg har de gjort en trappa till äkta ståndet.
De fira i morgon sitt bröllop, och jag skall bjuda hertigen dit.
Men huru bittert är det icke-
-att endast få se lycksaligheten med annan mans ögon!
Så mycket mera skall jag då vara på svårmodighetens höjd-
-ju lyckligare jag måste skatta min bror-
-för att han nått målet för sina önskningar.
Hur då? Kan icke jag i morgon vara er i Rosalindas ställe?
Jag kan icke längre leva av inbillning.
Då vill icke längre jag plåga er med fåfängt tal.
Tro då, om ni behagar-
-att jag förmår åstadkomma underbara ting.
Jag har sedan tre års ålder varit bekant med en svartkonstnär-
-av den djupaste insikt i sin vetenskap, utan att vara fördömlig.
Om ni älskar Rosalinda så av innersta hjärta som edra åtbörder utskrika-
-så skall ni fira bröllop med henne då er bror förenas med Aliena.
Jag vet i vilken brydsam belägenhet hon befinner sig-
-och det är mig icke omöjligt, om ni ingenting har däremot-
-att i morgon ställa henne framför edra ögon-
-i mänsklig verklighet och utan minsta fara.
Talar du på nyktert allvar?
Om ni vill firar ni ert bröllop i morgon.
Och det med Rosalinda, om ni vill.
Ni gjort mig mycken orätt, yngling, att visa brevet som jag skrev.
Det rör mig icke, det mitt uppsåt är att visa er mitt hat och förakt.
En trogen herde följer edra steg. Se honom, älska honom, han tillber er.
Lär honom, herde, vad det är att älska.
Att vara idel suckar, idel tårar. Som jag för Phebe.
-Och jag för Ganymed. -Och jag för Rosalinda.
-Och jag för ingen kvinna. -Att vara idel trohet, idel ömhet.
-Som jag för Phebe. -Och jag för Ganymed.
-Och jag för Rosalinda. -Och jag för ingen kvinna.
Att vara idel, idel svärmeri. Passion och önskningar från topp till tå.
Pur dyrkan, lydnad, undergivenhet. Pur ödmjukhet, otålig tålighet-
Pur renhet, saktmod och ståndaktighet. Som jag för Phebe.
-Och jag för Ganymed. -Och jag för Rosalinda.
Och jag för ingen kvinna.
-Vi smädar du min kärlek, då? -Vi smädar du min kärlek, då?
-Till vem sade du det?
-Till den som ej är här och ej hör. -Ganymed!
Jag ber er, icke mer om den saken.
Det är som när vargarna tjuta emot månen.
Jag skall hjälpa er, om jag kan. - Jag skulle älska er, om jag kunde.
I morgon träffas vi allesamman här.
Jag skall hålla mitt bröllop med er, om jag någonsin äktar en flicka.
Jag skall tillfredsställa er och ni skall i morgon fira ert bröllop.
Jag skall göra er nöjd, och ni skall i morgon fira ert bröllop.
Så visst ni älskar Rosalinda, infinn er.
Så visst ni älskar Phebe, infinn er.
Och så visst jag ingen kvinna älskar, skall jag infinna mig.
Och så farväl! Jag har givit er mina föreskrifter.
-Jag utebliver ej. -Ej heller jag.
Ej heller jag.
Välkomna.
Han är redan i Ardennerskogen och många lustiga turar med honom.
Där leva de som gamla Robin Hood i England.
Många unga herrar lära dagligen sälla sig till honom-
-och fördriva tiden bekymmerslöst liksom i gyllene åldern.
Och du, Orlando, tror att denna pojke kan göra allt han lovat dig?
Jag stundom tror, och stundom icke tror.
Lik den som fruktar hoppas då han fruktar.
Då jag den gossen skådar, minns jag livligt min dotters anletsdrag.
Första gången jag såg honom, jag trodde att han var er dotters bror.
Här förestår säkert en ny syndaflod-
-och de här paren ämna sig visst in i arken.
Här kommer ett par rätt sällsamma djur.
Agnes.
åt er alla.
Jag tränger mig in här ibland de lantliga paren-
-för att svärja och försvärja mig-
-allt äktenskapet binder och kött och blod bryter.
En fattig mö, herre, ser illa ut, men min är hon.
Ett stackars infall av mig, herre, att ta vad ingen annan vill ha.
Är det icke en rar gosse? Han förstår allting väl och är ändå bara en narr.
Sig himlens änglar gläda
När jordens väsen träda I ljuv förening
Tag, prins, av Hymens händer Ditt barn som himlen sänder
I helig mening Slut henne i den ynglings arm
Vars hjärta bor i hennes barm
Jag lämnar mig åt er, ty er jag är.
Om synen säger sant, är du min dotter.
Om synen säger sant, min Rosalinda.
Jag äger ingen far, om icke er.
Jag äger ingen man, om icke er.
Jag äktar ingen kvinna, om icke er.
Er blott skiljer dödens smärta
Ni och ni är nu ett hjärta
Han måste nu er ynnest vinna
Om ej ni älska vill en kvinna
Ni äro trogna var sin skatt
Liksom mörkret mot sin natt
Förunna mig att säga några ord.
Jag är den gamla Rolands andra son-
-och bär till denna krets ett budskap.
Då hertig Fredrick fann, att varje dag-
-till denna skogstrakt män av värde flydde-
-drog han en krigsmakt hop som ryckte ut av honom anförd-
-för att gripa här hans broder, samt åt svärdet honom offra.
Till gränserna av denna skog han kom.
En gammal helig man där mötte honom-
-och omvände honom genom fromma samtal från fälttåget och världen.
Sin krona lämnar han sin bror igen-
-och alla landsförvista deras gods.
För min sannfärdighet jag med mitt liv i borgen går.
Välkommen, unge man.
Du skattar rikt till dina bröders bröllop.
Men först i denna skog vi böra sluta-
-vad väl begyntes och vad väl bereddes.
Sedan ska envar av denna glada flock-
-som onda dagar och nätter med oss delat.
Få ut sin andel i vår nya välgång alltsom förtjänst och börd berättiga.
Emellertid, bort med den nya prakten-
-och till vår muntra lantlighet tillbaka.
Stäm upp musik!
Ni brudgummar och brudar i dansen svingen edra glada skrudar.
Ett ord, min herre.
Om jag hörde rätt har hertigen en andlig levnad valt-
-och låter hovets prakt och gamman fara?
Det gör han.
Det gör ock jag.
Av dessa nyomvända man mycket har att höra och lära.
Jag åt er nya lycka nu er lämnar, ert tålamod, er dygd, ha den förtjänat.
Njut nu er fröjd och era bägare kransa-
-jag annat göra har än det att dansa.
Håll, Jacques, bli kvar.
På inga lustbarheter!
Om ni mig något vill, så finns jag kvar-
-uti det bo ni övergivit har.
Välan... så öppnom då vår muntra fest-
-och glädjen blive först och sist vår gäst.
Det icke är fason att se fröken Epilog-
-men icke ej mer tarvligt än att se herr Prolog.
Vore det sant att god sak talar för sig själv-
-så vore det sant att en god pjäs gör epilog överflödig.
Goda saker hyllas, och goda pjäser förbättras av goda epiloger.
Mitt värv är att besvärja er, och jag börjar med kvinnorna.
Jag besvärjer er, o kvinnor, vid kärleken till era män-
-att värdera så mycket av pjäsen som ni finner nöjsamt.
Jag besvärjer er-
-o män, vid kärleken till era kvinnor...
Av er tillgjordhet jag ha förstått att ni icke vämjas av dem.
...att pjäsen tilltala er och kvinnorna.
Vore jag kvinna skulle jag kyssa så många skäggprydda jag ville-
-med behaglig hud och andedräkt som icke tredskas.
Envar med prydligt skägg, vackert anlete och god andedräkt-
-lär, när jag niga, tack vare mitt fina anbud, ta...
...avsked.
Tack.