Tre ting er absolutte og kan aldrig ødelægges:
Ens bevidsthed, væsen og kærlighed.
Rumi skrev: 'Sats alt på kærligheden, hvis du er et ægte menneske.'
'Noget halvhjertet kan aldrig blive majestætisk.'
Min mor sagde, at græsset kun er grønt, hvis man vander det.
I starten virker alt logisk.
Din kærlighed. Min kærlighed. Vores kærlighed.
Det er ti år siden, vi var her sidst. Det var for at fejre vores ægteskab.
Nu er det for at hele de dele, vi har tabt.
Det smukke Italien var uforandret, men det var vi ikke.
Sandhed blev vigtigere end følelser. At vinde blev vigtigere end sandheden.
Men i sandhedens navn
så var det altid kærlighed.
Her var vi så. Jeg troede, det ville blive terapeutisk.
Så... det her er os.
Er terapeutisk egentlig et ord?
Det er en terapeutisk substans.
Så vi er en substans?
I form som tanke. Du ved, hvad jeg mener.
Eller forsøgte at sige.
Altid med højtflyvende ord.
- Det holder dem på tæerne. - Ja, det gør du.
Jeg skal tisse.
- Hvor lang tid har vi? - Til hvad?
Til jeg skal tisse? Nu. Til jeg tisser i bukserne?
Jeg ved det ikke, det er ikke sket, siden jeg var 12.
- Tissede du i bukserne, da du var 12? - Ja, jeg havde drukket.
Vi har kun kørt i en time. Kunne du ikke have gjort det i lufthavnen?
Det gjorde jeg.
- Skal du tømmes hver time? - Har vi travlt?
Nej, det har vi ikke.
Det forbløffer mig, og alle mænd på Jorden.
Vi tisser inden vi kører, så vi undgår at standse i mindst fire timer.
Så turen fortsætter fremad.
Og din hud ser ti år ældre ud, fordi du altid er udtørret.
Det er basal viden i evolutionær forskel.
Hvornår drak du et glas vand sidst?
- Tæller kaffe med? - Nej.
Kan du holde dig?
Tavshed ville være et mere energigivende valg.
Og behageligt.
Ville det ikke være dejligt at høre den perfekte sang?
Stemmerne får alt til at lyde som en Fellinifilm.
Du har aldrig set en hel film af Fellini. Vær ærlig.
Kender du nogen anden italiensk filminstruktør? Vær ærlig.
Bertolucci, Zeffirelli, Chabrol.
Den sidste er fransk, men godt klaret.
- Du kender mig godt. - Bedre end nogen anden.
- Det er kun støj. - Giv mig et øjeblik.
Hvis jeg ikke finder noget, der passer, må du lytte til vinden.
Men jeg har en fornemmelse. Jeg fornemmer noget.
Kom nu, giv mig et tegn. Giv mig det perfekte.
Hvad siger du så?
Grazie.
Du spiser nok mine fritter.
Tror du af og til, at de har fuldstændig ret?
Om os?
Om det her. Det, vi er i gang med.
Hvis der var regler for par, som ikke er sammen længere,
så er det her, statistisk set, nok slet ikke på menuen.
De har måske ret. Men vi var aldrig et almindeligt par.
- Gudskelov! - Gudskelov.
Vi var fantastiske.
Vi var gode, ikke fantastiske.
Det, jeg elskede mest, var at tage til et eller andet sygt, som vi ikke gad,
og du så blev taget fra mig. Men jeg kunne altid finde dig.
Hvem du end talte med, kiggede du på mig og blinkede.
Et blink er undervurderet, folk undgår det.
Dit kunne forandre min verden.
Det fik mig til at føle, at vi var de vigtigste af alle, for hinanden.
Der og da betød andre intet.
- Vi var faktisk fantastiske. - Folk misundte os vores ægteskab.
- Gjorde de? - Ja, for du var hende pigen.
Du var den skabelon, som mine venners piger skulle leve op til.
Hvilket var umuligt.
Hver gang snakken gik over i beklagelser over kvinderne,
kunne jeg bare smile. Jeg behøvede ikke sige noget.
De vidste, at jeg havde perfektion i dig.
Det var derfor, det tog så hårdt på mig, da det begyndte at gå galt.
Perfektionen var måske svær at leve op til.
- Det er muligt. - Jeg forsøgte, Ryan.
- Vi gav det alt, hvad vi havde. - Jeg gjorde.
- Det der er uretfærdigt. - Der gjorde jeg.
Det faktum, vi overså,
er, at når en mand forelsker sig, så er det tilstrækkeligt for ham.
Uden undtagelse.
Havde jeg været dig utro eller forladt dig, havde jeg ikke været forelsket.
Når jeg er forelsket, så kæmper jeg for alt.
Jeg er måske ikke altid så rar. Lidt skummel af og til.
Men kan jeg kalde dig skat foran folk, uden at tænke på, hvordan det lyder,
så er der ikke meget, jeg ikke ville gøre for at beholde hende.
Det, i live.
Tror du ikke, at jeg kæmpede?
Jeg tror, at du gav op.
Jeg erstattede dig ikke, Ryan.
Det ved jeg.
Du gik bare til en anden. Det forstår jeg.
Jeg var fraværende, distraheret, og mine følelser blev fornægtet.
Det er svært ikke at føle vrede over det.
Det føles, som om du fandt et bedre valg.
Det er lettere at elske en fremmed, end en, man kender.
- Jeg ved, hvad fejlene var. - Det håber jeg.
Jeg vil ikke overbevise dig om mine meninger, men jeg har min grunde.
Og de er berettigede.
Med en fremmed kan man sætte idealer på et tomt lærred,
uden de smertelige nuancer, man er begyndt at foragte hos sin partner.
Men når man trækker vejret og ser rationelt på tingene,
så indser man, at det er noget utroligt at forvente. Umuligt.
Måske.
Fordi vi alle har vores ting.
Vi er opfostret på forskellige måder, har lært ekstreme sandheder.
Hvordan skal man kunne elske, gifte sig med, knalde,
nogen fra en helt anden verden og så tro, at det er enkelt?
Man skal være høj!
Men hvis du stadig holder fast i smerten...
Vreden...
Du er nødt til at give slip.
Jeg gjorde det ikke for at skade dig. Det var mig. Mine ting.
Mine dæmoner. Min følelse af ikke at slå til.
Det er banalt at sige, at det ikke betød noget,
men det betød ingenting.
Og jeg er ked af det.
Jeg er meget ked af, hvad det fik dig til at føle.
Troede du, vi ville komme tilbage hertil?
- Jeg troede, vi havde mistet det. - Også jeg.
Jeg er glad for, at vi ikke gjorde det.
Hvordan pokker havde vi råd til en så dekadent bryllupsrejse? Var den ikke?
- Den var god. - Den var alle tiders!
En alle tiders bryllupsrejse havde bestået af faktisk dekadence.
Krævende deltagere. Vi gjorde, hvad vi kunne.
- Jeg ville mere. - Som hvad?
Stampe vindruer, eller cykle og købe friskbagt brød.
- Sove under stjernerne. - Det var på motorhjelmen.
- Vi sov i bilen den halve uge. - Det var en nat.
Vi blev ældre i utide allerede fra starten.
Jeg fandt brevene.
Du sendte dem ikke til ham. Hvorfor ikke?
Det ved jeg ikke.
Fordi jeg vidste, hvad du ville føle.
Hvordan jeg ville have følt.
Det er alt, hvad jeg har.
- Tror du, at han var forelsket? - Nej.
Han vidste, at det ikke blev til mere end forelskelse. Det var næsten fantasi.
Han var en, jeg kunne projicere på. Som jeg troede ville opmuntre mig.
Støtte mig. Lykønske mig. Lade mig bestille så meget mad, jeg ville.
Han var...
En ikke-ryger, som elskede yoga. Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige, Ryan.
Det var bare en impuls.
En fantasi.
Han var en flugt.
Det er sandheden, min sandhed.
Det er alt, hvad jeg har.
- Sidst, vi var her, var du 22. - Jeg husker det ikke.
Sikke en røv.
- Hun har stadig den røv. - Slap nu af.
- Værelse 117. Morgenmad fra klokken seks. - Perfekt! Tak.
- De har bocce! - Hvad?
Har du aldrig spille bocce? Hvor har du været?
Jeg kan huske, at der var en bar her.
Der er lukket.
De kunne have tjent penge på mig.
Ryan, som får en drink. De går glip af store indtægter.
Vær glad for, at jeg ikke drikker så meget. Det gør alle, hvor jeg er fra.
- Connecticut? - Fornægt ikke mine irske rødder.
Okay, Oscar Wilde.
- Var han irsk? - Ja, det var han.
Kunne du ikke have sagt Bono, eller Liam Neeson?
Det er sjovere at sammenligne dig med Wilde.
Okay.
Det her er os.
Os?
Rolig nu. Så uimodståelig er du ikke.
Det var ikke det her, rejsen gik ud på.
Det ved jeg godt.
Så?
Så.
Kan du sove ved siden af mig uden at flå tøjet af mig,
eller skal jeg betale for et værelse til?
Vi skal ikke ligge i ske.
Jeg holder hænderne i ro.
Det ved jeg.
Jeg tager et brusebad.
Claudia?
- Godmorgen, flotte fyr! - Godmorgen.
- Du er vist ikke god til det spil. - Jeg er da skrap!
Skal vi smutte, inden du bliver anholdt?
Jeg bebrejder hende ikke noget.
Det er normalt for dem at ødelægge en. Det er deres pligt.
Sikke færdigheder du har som forælder.
Jeg elsker virkelig min mor.
Vores forhold er ikke mor og datter.
Det er narcissistisk og kontrollerende.
Jeg ville ønske, det ikke var sandt. At vi havde et almindeligt forhold.
Jeg beder ikke om Margaret March, bare en, jeg kan lære af.
- Først, Margaret hvem? - Moderen i 'Little Women'.
Den reference forstod jeg ikke. Og så det andet.
Jeg køber ikke, at din mor ikke har lært dig noget.
Du er en fantastisk kvinde, som går gennem livet uanstrengt.
Ja, og tak. Jeg siger ikke, at hun ikke har formet mig.
Men hun er den sidste, jeg ville bede om hjælp, eller noget andet.
Hun viste mig, hvordan man ikke er en forælder.
- Det er da noget. - Ja, det er det.
Er ens væsen lavet til at blive formet, så man er som ens forældre?
Hvem ved?
Jeg tror, jeg havde en lykkelig barndom.
Far er min helt, og mor var en engel, men vi er helt forskellige.
Det håber jeg.
- Hvad vil du sige med det? - Jeg elsker dine forældre,
men jeg håber, at dit æble faldt langt fra det træ, der er din far.
Stakkels fyr. Han er faktisk et godt menneske.
Han er et godt menneske. Jeg elsker ham, men han har gjort
en del interessante valg i sit liv. Gjorde du det samme, var det et problem.
- For hvem? - Hvem som helst.
Bare fordi far var utro, så bliver jeg mistænkt?
Du oplevede det i en ung alder. De formende år efterlader fodspor.
Ligesom at se sin mor bukke under.
Det er et personligt valg. Jeg er ikke min far, og du er ikke din mor.
Hvorfor skændes om, at vi begge er bange for, at det er sandt?
Hvis vi er det, så ser vi det. Bliver bevidste om det.
Så er vi et skridt nærmere en løsning, end de var. Det er min plan.
- Det går, som det går? - Nej, men heller ikke konfrontere det.
Bare give slip på det.
Ikke fordi det går, som det går, men man er nødt til at acceptere det.
Men jeg lader det ikke plage mig.
Det kunne have været værre. Jeg kunne have været min farfar.
- Frank? - Ikke Frank. Morfar var vidunderlig.
William Deaks Newman. Farfar.
Hvorfor har du aldrig talt om ham?
Jeg ved det ikke. Han døde, da far var teenager.
Jeg kan ikke huske, at jeg har set mere end et billede af ham derhjemme.
Jeg mødte ham jo ikke, men jeg har hørt, at han var en slyngel.
Sælger, gambler, kronisk skørtejæger.
Ikke gener, man gerne vil arve.
Som alle mænd i familien Newman var han sikkert charmerende.
Det var han sikkert. Blodlinjen skulle fortyndes, for ellers
havde vi alle sammen levet alene.
Kvindekampen opstod på grund af mænd som farfar Bill.
Det kunne have været værre.
- Se. - En privat vingård.
- Du synes om spontanitet. - Og ikke at blive beskudt.
Det er 2018, Claudia, ikke Borgerkrigen.
Det her er Italien.
- Vi går ind på privat grund. - Det er værd at blive låst inde for.
Hvor skal vi hen?
Vi, fru Newman, skal have en utrolig bryllupsrejse.
Jeg vil ikke leve med kun at have haft en af dem. Er du med?
Det var sødt, men...
Men hvad?
Jeg troede, vi var enige om, at det her ikke handler om dét.
Det gør det ikke. Men kan vi ikke værdsætte og fejre vores liv sammen?
Vi er ikke sammen.
Det ved jeg godt.
Men jeg ved også, at de fleste går gennem livet med anger.
Som jeg sagde, vil jeg ikke gøre det.
Selv om vi ikke er sammen, kan vi godt have nye oplevelser sammen.
En dag er minderne alt, vi har tilbage.
Du...
Det her betyder ikke mere end at to personer, som har
delt en tredjedel af livet sammen, påskønner og fejrer det faktum.
Vi kan gå tilbage til bilen og køre videre, hvis du vil, eller
vi kan lægge det dårlige til side og nyde hinandens selskab.
Gøre de ting, vi ikke tog vare på sidste gang.
Vil du mose vindruer med fødderne?
- Hvor? - Her.
- Her? - Ja.
Desværre har videnskaben overtaget verden.
Vil man stampe uden en turistguide, og beholde sine tæer,
så skal det ske privat og i stilhed.
Som her.
Jeg kan ikke garantere, at vi laver noget drikkeligt, men jeg kan garantere
at du vil huske det.
Parat til at plukke?
Du er virkelig en charmør, Ryan Newman.
- Det føles rart, ikke? - Som alle mine fødselsdage samtidigt.
Skru ned for sarkasmen.
Ellers tager jeg det som en kompliment fra pigen, der fejrer den i en hel måned.
Du så aldrig fordelen ved at fejre ens fødselsdag i en måned.
Jeg fatter ikke, at du gider. En time inde i en fest, så har jeg fået nok.
Og i min familie er det lige så overdådigt som julen.
- I min var den forbi inden middagen. - Det har du gjort godt igen.
- Hvad mener du? - Hvordan skal jeg sige det...
I kvinder har en tendens at fejre tingene lidt for meget.
Træd varsomt, hr. Mandschauvinist.
- Er det koldt? - Ja!
Det føles rart.
Så du synes ikke, at vi skal fejre mere?
- Jeg synes, det er vigtigt. - At fejre dem alle sammen?
Fødselsdage, bryllupsdage, Valentins dag?
Du kan give mig en whisky, billetter til en baseballkamp, og en bøf.
Men en fødselsdagsweekend med pigerne? Det kræver planlægning.
Invitationer. Balloner. Poser med servietter.
Og hvis man virkelig er prof, invitationer med...
Forhøjet skrift. Hvad hedder det? Det føles som blindskrift.
- Prægning. Det er ikke det samme. - Præget tekst.
Og så rejseplaner, booke hotel, booke middage.
Koncertbilletter, pilates, alt sammen minutiøst planlagt.
Vi løfter et glas, så er det klaret.
Vores fødselsdage slutter ved midnat.
Måske ikke festen, men fødselsdagen er forbi.
Dit køn går glip af noget.
- Dine forældre fejrede dig nok stort. - Da jeg var barn?
Ja, men det sluttede i gymnasiet.
Og dine?
Der var et par gode. Nogle gange med kage. Du har været med et par gange.
En telefonsamtale. Måske et kort.
Hvis man virkelig er heldig, får man penge, så man kan købe noget.
Jeg må have været ni eller ti...
Jeg vågnede.
Jeg var meget spændt, det var den bedste dag!
Hvis man skulle i skole, tog man sin gave med.
Det føltes, som om man kunne udrette hvad som helst.
Jeg løb ind i mine forældres værelse.
Far var taget på arbejde, mor lå vågen i sengen.
Så siger hun, meget sødt: 'Tillykke med fødselsdagen, skat'.
Derefter siger hun, at det er meget hårdt i denne måned,
så om det er i orden, at jeg får min gave om et par uger?
Jeg var knust, men jeg var et sødt barn, som ville forstå.
Jeg tænkte, at hvis jeg var tålmodig og forstående, så om et par uger
ville jeg få en vidunderlig gave.
Så jeg talte dagene, eller ugerne.
Så kom morgenen, og jeg fik ingenting.
De nævnte det slet ikke.
De havde helt glemt, hvad de havde lovet en lille pige.
Jeg var helt knust.
De vidste det slet ikke.
Så min selvheling satte ind i en tidlig alder.
Det var en sørgelig historie.
Spurgte du dem nogensinde om det?
Nej.
Du affandt dig bare med det?
Jeg tænkte, at de måske kom i tanke om det.
En slags underlig selvmedlidenhed.
Det genkender jeg. Når det næsten føles rart at lide.
Netop.
Rationelt set var dine forældre sikkert kede af, at de ikke kunne købe noget.
Ja, de var selv børn. Det var generationen
som fik børn i 20'erne. De havde huslån og to døtre.
Nu får jeg ondt af dem.
Det lyder logisk. Nu ved jeg, hvorfor du bliver sur, når du ikke synes om gaven.
Det er ikke, at jeg ikke holder af dem!
Jeg siger, hvad jeg ønsker mig, når de spørger.
Så kommer dagen, og jeg får noget helt andet, som var nemt at købe.
Min familie er bekvemme. De ville ikke gå til den anden ende af indkøbscentret.
- Men det gjorde dig til en god giver. - Ja.
Det er du også. Du ved altid, hvad man har brug for og hvornår.
Og du er romantisk.
- Hvor kommer det fra? - Det ved jeg ikke.
Jeg voksede vel ind i det, og havde en del charme.
Dit frieri.
Jeg blev helt paf. Jeg elsker, når du fortæller den historie.
Du kan fortælle den.
Synes du?
Ja, fortæl din version. Jeg har vist aldrig hørt den.
Fordi det var min.
Min version.
Jeg ville beholde den for mig selv.
Du sagde, at du skulle på forretningsrejse.
At du ville komme tilbage to dage senere.
Da du ringede, følte jeg mig skyldig. Jeg var glad for, at du ville komme hjem.
Du sagde, at du var træt, træt af det hele.
At det eneste, der kunne få dig til at smile, var at tilbringe natten med mig.
Jeg strålede.
Du bad mig møde dig i lufthavnen og havde kun et ønske.
Tag din røde kjole på.
Der var slet ingen konference, eller nogen forretningsrejse.
Jeg troede, det var en fejltagelse. En kvinde gik hen mod mig i terminalen.
Hun så ikke på nogen andre. Hun havde et stort, varmt smil.
Hun sagde ingenting, da hun gav mig min yndlingsblomst.
Pæon.
Det virkede logisk for mig.
Jeg så hende gå væk. Jeg holdt blomsten og vidste, at det var min.
Så kom en ældre mand og gav mig en til.
En tredje, og en fjerde.
Efter den femte person blev jeg klar over, hvad der foregik.
Tårerne trillede.
Uden tvivl det smukkeste øjeblik i mit liv.
133 blomster blev lagt i mine hænder af smilende fremmede, som ikke sagde et ord.
Og så skete det.
Da vidste jeg, at jeg havde mødt manden, jeg ville tilbringe livet sammen med.
Jeg have ikke set far i et halvt år, men forstod straks, at det var ham.
Jeg vidste det.
Og jeg vidste, at du havde ført ham dertil for min skyld.
Jeg havde ikke set mor smile så meget i årevis.
Far var tavs. Hans ansigt viste bare kærlighed.
Min verden gik i stå.
Mit ansigt værkede af begejstring.
Hej, far.
Og der var du.
Mit hjerte slog langsommere, verden blev stille.
Det øjeblik var præcis, som det skulle være.
Jeg ventede ikke engang på, at du spurgte.
Jeg sagde bare ja.
Han havde kontaktet min familie i forvejen.
Han fløj dertil og bad far om min hånd.
Han havde informeret flyselskabet om sin plan.
Han bad stewardessen give en besked til alle passagererne.
Alle forstod, at der skulle ske noget særligt.
Hun fortalte, at en ung mand ville fri til sin kæreste efter landingen,
at hendes forældre var der, og at han havde bedt om hendes hånd.
Hun forklarede, at pigen ville vente i ankomsthallen, klædt i en rød kjole.
Alle ville få en blomst. De skulle gå hen mod kvinden, og uden at sige et ord
give hende blomsten.
Alle elsker romantik.
Alle elsker kærligheden.
En efter en kom de.
Og pigen i den røde kjole...
Hun glemmer aldrig, hvad han sagde, da de gik mod deres lykkelige fremtid.
Det viste sig, at det hele handlede om en pige.
Jeg går ned til baren. Skal jeg bestille noget til dig?
Vi ses dernede.
- Hej. - Hej!
Cabernet, tak.
Du har venlige øjne.
- Har jeg? - Ja, det har du.
De ændrer også farve, vidste du det?
Det gør de. Om dagen er de mørkebrune,
men om aftenen, når det bliver koldere, er de næsten grønne.
- Grønne? - Ja, brungrønne.
- Hvordan var dit brusebad? - Alt, jeg nogensinde har drømt om.
Drikker du ikke?
Hvis vi fik lavet vin af druerne, vil jeg lade andre nyde vores arbejde.
- Er du okay? - Ja, det er jeg. Og du?
Grazie.
Det ene øjeblik har jeg det fint, men så...
Så hvad?
Så sætter virkeligheden sin fod mod min strube, og jeg kan ikke ånde.
Jeg kan bogstaveligt talt ikke ånde.
Nogle gange er jeg stærk. Forbandet stærk.
Parat til at komme videre. Glad for at gøre det.
Men så er der øjeblikke, hvor
jeg drukner i sorg. Og jeg føler...
Panik. Som om jeg havde været ude for en færdselsulykke.
Og jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre, Claudia.
- Jeg kender den smerte. - Gør du?
- Den brænder. - Det er en god beskrivelse, ja.
Den brænder. Skammen og angeren.
Ønsketænkningen.
Det får ens indre til at revne. Jeg føler det også.
Hvorfor indledte du ikke processen tidligere?
Jeg ved det ikke.
- Det er vel derfor, vi er her. - Ja.
Skal De spise her i aften?
- Hej. - Hej.
Undskyld, jeg... Nej, jeg skal bare have en drink.
- Jeg hedder Annie, hvis det er. - Jeg ved, hvor du er.
Hun er smuk.
Ja, det er hun.
- Du burde tale med hende. - Nej...
- Claudia, stop nu. - Du skylder mig ikke noget, Ryan.
Jeg har haft en vidunderlig dag i dag.
Den passede perfekt, men vi skal ikke dvæle ved det.
Det er en del af vores udvikling, af vores helen.
Du ved, den fornemmelse du lige fik?
Den spænding, du følte, at noget nyt kunne blomstre.
De følelser skal du holde fast i. Det er dem, der betyder mest.
Gå nu hen og tal med hende.
Jeg forstår dig.
Der er intet at forstå.
Jeg er klog nok til at vide, hvilke følelser der er flygtige.
Og vi er gamle nok til at indse sandheden.
Vær nu sød at stoppe.
Jeg elskede dig i ti år. Jeg vil nok elske dig i mange flere.
Men, lige nu
vil jeg tage mine gamle sandheder og gå i seng.
Si?
- Godmorgen. - Godmorgen.
- Du er tidligt oppe. - Jeg kunne ikke sove.
Jeg ville se solopgangen.
- Gjorde du det? - I al dens pragt.
Hvordan var din nat?
Hvad tror du?
Jeg tror, at jeg er åben og udviklet.
Moden og vis. At jeg har
accepteret alt og er kommet videre. At jeg er ovre det.
Men det er jeg ikke.
- Det skete ingenting. - Ryan, det gør ikke noget.
Det ved jeg. Men der skete ingenting.
Kom.
- Er alt i orden? - Jeg er lidt flad.
Minderne gør ondt denne dejlige morgen.
- Vil du ikke tale om det? - Jo, men ikke endnu.
- Hvorfor ikke? - Kom nu, Claudia.
Fordi der er følelser indblandet, og hvis vi taler om det nu
- begynder vi bare at skændes. - Hvordan ved du det?
- Fordi du bliver defensiv. - Du digter.
Nej, jeg baserer det på faktisk erfaring.
Det der var ikke fair.
Vil du vide det? Godt.
Jeg har stadig et behov for at tale om brevene.
Jeg må grave dybt og forsøge at forlige mig med det.
Hvis jeg får mere at vide, kan det måske hjælpe mig med at hele.
Jeg kan ikke love, at du heler, men jeg kan måske hjælpe dig med at forstå.
Måske. Jeg har brug for at vide, hvad jeg gjorde.
Du ved, hvad du gjorde. Du forsvandt.
- Det gjorde du også. - Ikke da du havde mest brug for mig.
Det er ikke sandt. Jeg havde mest brug for dig, da mit hjerte brast.
Jeg havde mest brug for dig, da vi var mest stædige.
Da du lå på hospitalet, og jeg skulle tage alle beslutninger.
Midt i det hele forsvandt du. Og hvor var du?
Du læste kærlighedsdigte med en mand, der ikke vidste en skid om dig.
En taber, der ville lege familie.
Du forstod aldrig, hvad det fik mig til at føle.
Du siger, at jeg forsvandt, trak mig væk, da du havde mest brug for mig...
At jeg ikke altid lyttede. Det er sandt, det gjorde jeg.
Men det var, fordi jeg forsøgte at regne vores næste skridt ud.
Hvad skete der så? Du blev hånet.
Og viste, at du kunne slå tilbage.
Du vinder, C.
Jeg var ikke helt til stede, så du trak dig væk.
Nej, hans breve fik noget i mig til at blomstre.
Det var noget flygtigt.
Jeg skrev tilbage til ham, med mit eget bristede hjerte.
Jeg vidste, vi var på vej til at gå fra hinanden, og hans bekræftelse trøstede.
Det var kun en trøst.
Jeg er klog nok til at kende forskel på følelser og midlertidige plastre.
Det kan være spændende, men alligevel kun midlertidigt.
Jeg kan ikke tale på hans vegne, for jeg...
Han skrev, hvad han skrev, de ord var hans.
Men mine...
De breve handlede ikke om Paul. Det var derfor, jeg ikke sendte dem.
De handlede om mig, og dig. Os. Det.
Hans navn stod på dem, men
de handlede alle sammen om os.
Det føltes som et uventet bedrag.
Jeg ved, hvordan det føles.
Hvordan var hun? Alt, du har ønsket? Alt, du har forestillet dig?
Okay.
Ifølge mine egne tidligere erfaringer
så er første gang med en ny altid... underlig.
Alt er anderledes. Hendes krop, hendes duft,
hendes smag, hvordan hun vågner, hvordan hun sover.
Hendes valg af undertøj.
Den trøst, du nævnte, kan aldrig komme så tidligt.
Man kan ikke have det øjeblik, hvor man børster tænder,
og begge holder op med at børste og bare ser på hinanden.
Smilet, når begge indser, at det har større betydning.
Man kan ikke nå dertil, hvis man ikke et helet fuldstændigt.
Og der er jeg ikke endnu. Jeg kan ikke nå dertil, endnu.
Jeg vil ikke være der endnu. Så var det alt, jeg forestillede mig?
Der skete ingenting.
- Jeg troede ikke, at vi gik fra hinanden. - Tror nogen det?
Jeg var chokeret. Stivfrossen.
Jeg troede ikke, jeg ville høre dig sige, at du var færdig.
Jeg ville nå dig inden da, men det var for sent.
Jeg var så forbandet vred. Vred. Fordi vi ikke klarede det. Vi.
Vi skulle skamme os.
Du sagde altid, at du aldrig ville skilles.
Du fik mig til at love dig vores ægteskab, inden du havde friet.
Jeg ved ikke, hvor det kommer fra.
- Det var ikke hjemmefra. - De klarede sig bedre end de fleste.
At blive skilt efter 30 år er en større fiasko end efter 4 år.
Nej, mine forældre var ikke min inspiration.
Jeg har altid troet, at når jeg gifter mig, så er det for livet.
Jeg ville ikke hengive mig til en af vane, det skulle være virkeligt.
Tanken om skilsmisse fik mig til at gå, flere gange, inden jeg mødte dig.
Men så kom du. Og du havde det. Tingen.
Du havde mig.
Hvad vidste jeg?
- Du fandt dig til rette. - Til sidst, ja.
Det tog nogle år, men alligevel.
Da du trak dig væk, mærkede jeg straks forbindelsen blive revet i stykker.
Det ved jeg.
Jeg ville ku være sammen med dig. Hver gang blev jeg såret og afvist.
Man kan ikke have en kærlighedshistorie uden det.
Du tog aldrig mine følelser alvorligt. Blev jeg såret, skubbede du det til side.
Jeg hadede det.
Der var et problem. Du viste mig aldrig andet end vrede.
Jeg hørte først senere, at du var blevet såret.
Hvis du vidste, at jeg havde det dårligt, hvorfor viste du så ikke omtanke?
Det er meget at bede om, når du var så opslugt af vrede.
Hvis du skød på mig, var mit instinkt at skyde tilbage. Det er min fejl.
Det ved jeg. Jeg tager ansvar for det.
- Gjorde jeg ikke det? - Som regel ikke.
Oftest skulle jeg høre på dig, tils du mente, at jeg forstod dig.
Jeg forstod dig altid, men kun efter dine destruktive handlinger.
- Forstod du mig altid? - Når du havde forklaret det, ja.
- Hvorfor ikke før det blev destruktivt? - Jeg er ikke tankelæser.
Men du var heller ikke blind. Du vidste, at hvis du afviste mine
følelser, så gjorde det bare situationen endnu værre.
I stedet for at støtte mig dømte du mig for at have følelser.
- Nej, fordi du eksploderede. - Og det sårede dig?
- Eksploderede du så? - Ja.
Så du sårede mig, jeg reagerede, hvilket fik dig til at reagere på samme måde.
- Min reaktion var et svar på din. - Fordi du ignorerede min smerte.
Du skulle bare have sagt, at du var såret, så havde jeg trøstet dig.
Men du hadede at virke svag, og det er et problem.
Nogle gange er det okay at holde sine følelser for sig selv.
Så slipper du for at føle dig svag, og jeg slipper for dine slag.
Hvad mener du? Der er intet galt i at have følelser og udtrykke dem.
Jo, det er der.
Af og til er det okay ikke at tale om hver eneste lille følelse.
Skal jeg bare holde alt indenbords?
- Det gør jeg! - Ja, og se, hvor vi er nu.
Jeg har ikke behov for at fortælle dig alt.
Af og til er det okay at have følelser uden at sige dem højt.
Nogle gange driver du mig til vanvid, og jeg får lyst til at slå dig.
Men jeg siger det ikke, for det er ikke ikke sandt. Ikke alle følelser er sande.
Nogle gange kan man holde det for sig selv.
Hvordan håndterer du din psykotiske vrede? Ved at slå hul i væggen?
Alle mænd i verden har banket hånden gennem en væg. Bedre end gennem dig.
- Du ved, hvad jeg mener. - Nej, det tror jeg ikke.
Hvis jeg føler noget, vil jeg kunne dele det med min mand.
Bortset fra når du føler for at skrive breve.
Var det for lavt?
Nej.
Det gør mig bare ked af det.
At du skrev dem, eller at jeg fandt dem?
Begge dele, tror jeg.
Skal vi ikke stoppe?
Jeg har det ikke så godt, og jeg vil gerne have det godt engang i dag.
Godnat.
Vil du tage en drink sammen med mig, Annie?
Jeg drikker ikke.
Vil du lade som om og gøre mig selskab alligevel?
Hvor længe bliver du her?
Til i morgen. Jeg skal nordpå.
Hvorfor er du her?
Familieanliggender.
- Ja, undskyld. - Nej, nej.
- Er alt i orden? - Ja, det tror jeg.
- Kan jeg ikke overtale dig? - Jeg kan ikke.
Ikke her. Det er deres regler, ikke mine.
Det forstår jeg.
Men der er en café i nærheden af, hvor jeg bor. Hvis du har lyst?
Eller te, har de te?
- Begge dele. - Det lyder dejligt, Annie.
Meget dejligt.
Jeg kan godt lide, at du kan huske mit navn.
Ellers havde jeg være skør.
Grazie.
- Så du er herfra? - Ja, født og opvokset.
De fleste flytter til større byer, men jeg savner det her.
Det er mit hjem, jeg er lykkelig her.
Trives du på hotellet?
Si.
Jeg synes om at se nye ansigter.
Sig goddag og farvel.
Det er flygtigt, men virkeligt.
Det er usædvanligt at se nogen som dig.
Hvad mener du?
En, der ikke er ude at vandre.
Eller en, der... Hvordan siger man på engelsk?
Hvad hedder sådan en, som man går med?
Motorcykel? Stegepande? Hest?
Hvad er det, man siger? Du ved, som en kæp.
Kæppe?
Mener du rollator? Sådan en med tennisbolde?
- Til gamle mennesker? - Ja!
Så kun naturvandrere og pensionister besøger landsbyen?
Ja.
- Sødt, men ikke sandt. - Hvorfor ikke?
For ti år siden var jeg her på bryllupsrejse, og vi var unge.
Ikke en vandrestøvle i sigte.
Så det er kun min erfaring? Jeg skal måske åbne mit sind.
Fortæl. Dette sted.
Er det det bedste af det lokale natteliv?
Damen derovre ser ud til at kunne tæve mig i armlægning.
E det her, alting sker?
Nej, det er kun et sted.
Det er op til den enkelte at være kreativ. Der er meget at lave her.
Ja, sikkert.
Der er en pool på hotellet, som ingen bruger.
- Det er for koldt om aftenen. - Også om dagen.
Du er for gammel.
Vil du bade med mig?
- Nu? - Ja, nu.
Det går jo ikke, når personalet er der. Dine regler.
Jeg takker meget for din ubekymrede holdning.
Men nej, Ryan, jeg vil ikke bade med dig.
Hvorfor ikke?
- Jeg har ingen badedragt. - Vi improviserer.
- Det er for koldt. - Du vænner dig hurtigt til det.
Du er tosset.
Lidt.
Der er for langt.
Jeg kender ingen, der er tættere på.
Det gør jeg.
Denne vej.
- Jeg håber, du kender ejerne. - Hvad blev der er af din sorgløshed?
Jeg tænkte på risikoen for at ulovlig færden.
- Risikoen for apati vejer meget tungere. - Det er sandt.
Ikke kigge. Ikke røre. Kun svømme. Aftale?
Aftale.
Og ikke tisse.
Det kan jeg ikke garantere.
Vi venter.
Vi?
Jeg, himlen, universet.
Vi.
Vil du vise mig den samme høflighed?
Bestemt ikke.
Det er koldt.
Iskoldt.
Fortæl om hende.
Hvorfor?
Bare fordi.
Jeg tror ikke, jeg kan.
Hvorfor ikke?
Jeg er ikke parat.
- Det bliver bedre. - Ja.
Det bliver bedre.
Hvorfor ikke?
Hej, det er mig.
Det er fint. Ja, fint.
Lidt.
Det er svært.
Ja, på en måde.
De får mig til at føle må underligt.
De giver mig underlige drømme.
Det har givet mig tid, tror jeg, til at tænke.
På alt.
Ja, alt muligt.
Mit ægteskab. Min barndom. Dig og far.
Mit liv.
Jeg begynder at se et behov for at forstå det hele.
Det behov bliver mere og mere tydeligt.
At give slip på frygt, vrede og smerte.
Det betyder også at give slip på alt det gode.
Lade det komme og gå.
Bare føle tingene.
Mærke alt, og så lade det være.
Det føles enkelt, faktisk.
Når bare jeg ikke er for opmærksom på det.
Det handler om at tilgive, mor.
Vi må alle sammen tilgive. Det er nok det, jeg forsøger at sige.
Jeg tilgiver dig.
For hvad som helst. For alt, jeg ved det ikke.
Alt, du kan føle skyld over som mor.
Det spiller ingen rolle.
Jeg forsøger ikke at give dig dårlig samvittighed.
Alle børn formes af det, der sker tidligt i livet.
Jeg siger det bare, og derved giver jeg selv slip på det.
Forstår du mig?
Jeg elsker dig, og jeg tilgiver dig.
Det er jeg ked af.
Du kan måske også tilgive mig.
Mor, det handler ikke om at straffe andre.
Nej.
Det handler faktisk om kærlighed.
Ikke endnu, nej.
I dag.
Ja, det gør jeg.
Ja.
Jeg elsker også dig. Farvel.
- Hej. - Hej.
Er alt i orden?
Tja, du ved.
Hvor har du været?
Jeg gik en lang tur, næsten forbi olivenlundene.
Hvad er der sket med dit ansigt?
Jeg tror, jeg vil prøve at stoppe med tabletterne.
Tiden er inde til det.
Det kan kun du afgøre.
Jeg må vist tage det, som det kommer. Kaste mig ud i det.
Det er meget at stå med, pludselig.
Vil du tale med din læge om det?
Han vil blive ved med at give mig piller.
Jeg vil ikke være i tågen længere.
- Den anden mulighed er måske også uklar. - Men det er i det mindste virkeligt.
Med medicin er alt så usikkert.
Jeg støtter dig, det ved du.
Jeg er bare træt.
Træt af at være ked af det.
Okay. Hvad siger du?
Parat til at besøge et sidste minde, og så køre?
Ja.
- Jeg er parat om fem minutter. - Det tager nok længere tid for mig.
- Pakket for meget? - Ja.
Hvorfor jeg tager mere end to jakker med er et pinligt mysterium.
Det er let at elske det perfekte.
De små, irriterende dele tager tid.
Du...
Ja.
Jeg elsker dig.
Parat?
Ja, det tror jeg.
Før vores bryllupsdag sidste år tænkte jeg meget på denne rejse.
At gå i gamle fodspor, fra to unge, som forelskede sig
og besluttede at udforske et land, som vi begge følte en forbindelse til.
For ti år siden giftede jeg mig med min drømmekvinde.
Jeg lovede at elske og beskytte hende. At leve og dø med hende.
Vi tog til denne by, fordi vi hørte, at dine bedsteforældre blev gift her.
I flere år sagde folk, at der ikke var konkrete beviser for
at det var lige her, de blev viet.
Som ung havde jeg kun dine forældres ord for det,
og jeg gravede ikke dybere, så vi tog ikke hertil.
Ti år senere tænkte jeg, det ville være synd ikke at tage hertil.
Så...
Vil du se, hvor de sagde ja?
Ja!
Vent her.
Du er skør.
Det ved vi begge to.
Det er smukt.
Tak.
Men det er for sent, skat.
Det hele.
Du kommer for sent.
Jeg er ked af det.
Det er her.
Ja.
Mange minder.
Det her var en af de lykkeligste stunder i vores liv.
Vi må tale om det, Ryan.
Det vil jeg ikke.
Det ved jeg.
Men vi er nødt til det.
Jeg savner dig rigtig meget, C.
Du døde på en lørdag.
Han gav os tid til at fordøje, men...
Men jeg troede ham ikke. Jeg kunne ikke.
Jeg har intet tilbage.
Jeg ved ikke hvor.
Jeg holdt fast i dig hver dag.
Jeg kæmpede mig igennem skylden og smerten.
Mit had.
Min foragt.
Du var mit et og alt, og jeg ved ikke, hvordan jeg gør det her uden dig.
Er vi kommet så vidt?
Nu skal jeg sige farvel, og det knuser mit hjerte.
Du...
I dit testamente bad du om, at din aske blev spredt i dit paradis.
Rejsen var det, jeg havde brug for. Den gav mig styrke, og tid.
Jeg vil aldrig hele fuldstændigt. Og det vil jeg heller ikke.
Der vil altid mangle noget.
Jeg kan kun love, at når jeg ser dit ansigt, vil jeg ikke føle sorg.
Jeg vil smile så stort, jeg kan.
Du var verdens bedste menneske. Lærer, ven, fjende, elsker.
Liv.
Og nu...
Nu giver jeg slip.
Tekster: Torben Christensen www.ordiovision.com