Îmi trece vreun gând rezonabil prin cap? Prin capul meu chel?
Poate că dacă aș fi mai fericit, nu mi-ar mai cădea părul.
E clar că trebuie să fac mai mult.
Astăzi este prima zi de odihnă din viața mea.
Sunt un clișeu ambulant.
Cu siguranță, trebuie să merg la doctor să mă consulte la picior.
Ceva e în neregulă. Dentistul m-a sunat din nou.
Iar nu m-am dus. Dacă n-aș amâna lucrurile, aș fi mai fericit.
HOȚUL DE ORHIDEE
Dacă n-aș avea fundul atât de gras, aș fi mai fericit.
N-aș mai fi nevoit să port toată ziua cămășile astea lăbărțate.
Nu păcălesc pe nimeni cu asta. Fund mare!
Ar trebui să alerg din nou...
8 kilometri pe zi. Dar de data asta să mă țin de treabă.
Poate să fac alpinism. Ar trebui să cer mai mult de la viață.
Ce mi-ar trebui? Să mă îndrăgostesc.
Am nevoie de o prietenă. Am nevoie să citesc mai mult.
Să-mi îmbogățesc cunoștințele.
Ce-ar fi să învăț rusa? Sau altă limbă străină...
Sau să învăț să cânt la un instrument? Aș putea vorbi chinezește.
Aș fi un scenarist care vorbește chinezește și cântă la oboi. Ar fi minunat.
Ar trebui să mă tund mai scurt.
Să nu mă mai prefac că n-am chelie. Ce deplorabil sună!
Să fiu eu însumi... Să am mai multă încredere în mine.
Nu asta le atrage pe femei? Bărbații nu trebuie să fie prea arătoși.
Nu-i adevărat. Mai ales în ziua de astăzi.
Asupra bărbaților se exercită o presiune aproape la fel de mare ca și asupra femeilor.
De ce am impresia că trebuie să mă disculp față de felul meu de a fi?
Poate datorită reacțiilor chimice din creierul meu. Poate aceste reacții nu funcționează.
Poate toate problemele mele se reduc...
la dezechilibrul chimic al unui rezultat eronat.
Nu trebuie să mă mai gândesc.
Dar am să rămân urât? Nimic nu poate schimba asta.
Filmările la "În pielea lui John Malkovich" Vara anului 1998
Liniște! Bine?
Astăzi, totuși, zic să încercăm să rezolvăm cu camerele.
Să reducem la minimum timpul între înregistrări.
Machiajul ăsta este sufocant. De acord?
Aș vrea să mă fac înțeles de toată lumea.
Nimeni să nu se miște, decât dacă e absolut necesar pentru filmări, da?
Nu vorbesc de mine. Vorbesc de cei care stau aici...
Cu 200 de kilograme de cauciuc pe ei... Mie-mi place costumul meu...
- Bine? - Foarte bine. De acord.
Prieteni! Ar fi bine să ascultați sfatul acesta!
THOMAS SMITH - PRIM-REGIZOR SECUND De acord? Ascultați acest sfat!
- Pregătiți-vă de filmare! - Da, mișcați-vă încoace!
LANCE ACORD - OPERATOR Mișcați-vă în jurul mesei, puțin mai în față...
CHARLIE KAUFMAN - SCENARIST
Tu, din cadru...
Poți să ieși din platou?
Ce caut aici?
De ce m-am mai chinuit să vin până aici astăzi?
Nimeni nu știe nici măcar cum mă cheamă.
Trăiesc pe planeta asta de 40 de ani...
și nu sunt în stare să înțeleg un lucru banal.
De ce sunt aici? Cum am ajuns aici?
HOLLYWOOD, CALIFORNIA ACUM 4 MILIARDE ȘI 40 DE ANI
Mă doare piciorul. O fi cancer?
Am o umflătură. Încep să transpir. Nu transpira!
Nu trebuie să mai transpir.
O vedea că transpir? Ah, se uită la păr.
- Crede că am chelie. - Cred că ești nemaipomenit.
Ah, mulțumesc. Drăguț din partea ta.
- Suntem încântați de scenariul la "Malkovich". - Mulțumesc, mulțumesc.
E exprimat într-o manieră unică.. Băiete, mi-ar plăcea să găsesc...
- Poarta către mintea ta. - Crede-mă, n-ar fi amuzant.
Bine, explică-mi despre ce e vorba în acest mic proiect al nostru.
Mai întâi, cred că este o carte foarte bună.
HOȚUL DE ORHIDEE Laroche este un personaj haios, nu?
Categoric. Susan Orlean descrie atât de fascinant orhideele...
Și reflecțiile sale despre Florida... Despre traficul cu orhidee...
Despre indieni... E extraordinară... Tipic revistei "New Yorker".
Vreau să păstrez toate astea.
Vreau ca filmul să existe, nu să se transforme într-o intrigă artificială.
Excelent!
Cred că n-am înțeles exact ce înseamnă.
Nici eu nu cred că am înțeles prea bine.
Nu vreau să fac o producție hollywoodiană.
Cum ar fi filmul "Casa orhideelor"... Sau... Cum ar fi... Știi tu...
Să preschimb orhideele în maci...
Și să transform filmul într-unul de luptă împotriva drogurilor.
- Sigur. - De ce n-ar fi un film despre flori?
Credem că poate...
- Susan Orlean și Laroche s-au îndrăgostit. - În regulă, dar...
Ar însemna să-l umplem cu sex...
Sau arme... Sau urmăriri de mașini...
Știi... Sau personaje...
Știi... Care trag învățăminte profunde de la viață...
Care se maturizează sau se îndrăgostesc unii de alții...
Înfruntă obstacole... Ca în final să triumfe.
Cartea asta nu este așa.
Și nici în viață nu este așa, nu? Nici pe departe.
Cred cu tărie în asta.
Revista "New Yorker" 3 ANI MAI DEVREME
John Laroche e un tip înalt, slab ca un țâr și cu ochii limpezi...
cu un mers lipsit de grație, izbitor de frumos, chiar dacă îi lipsesc dinții din față.
Am fost în Florida acum doi ani, să scriu un articol pentru "New Yorker".
Asta după ce citisem un scurt articol despre un alb și trei indieni semino,
arestați că furaseră niște orhidee rare...
dintr-un loc numit Rezervația Naturală Statală "Ștrand Fakahatchee".
Drumul statal 29, Florida ÎN URMĂ CU 2 ANI
Cum selecția naturală lucrează doar spre binele fiecărei specii...
toate darurile mentale și corporale tind să progreseze până la perfecțiune.
Interesant ar fi să contempli hotarul încâlcit înveșmântat în plante...
Polyrrhiza lindenii.
E fantoma.
Taie-o, Russel!
REZERVAȚIA NATURALĂ STATALĂ ȘTRAND FAKAHATCHEE
- Bună dimineața. - Vă salut.
Domnilor, pot să vă întreb ce aveți în fețele acelea de pernă?
Da, domnule, sigur, aveți tot dreptul.
- Bine, atunci vă întreb. - Să vedem...
5 tipuri de Bromelia...
Unul de Peperomia, nouă specii de orhidee...
În jur de 130 de plante cu totul...
Pe care le-am cules din mlaștină... Împreună cu colegii mei...
Știați că este ilegal că culegeți plante...
sau să capturați animale pe o rezervație a statului?
Da, și țineți cont că toate plantele astea sunt pe cale de dispariție, domnule.
- Fiecare dintre ele. - Întocmai.
Acesta este și scopul acestei rezervații naturale.
Da, domnule. Așa este.
Iar colegii mei sunt toți indieni semino. V-am mai spus?
Sunt sigur că ați auzit de cazul "Statul Florida împotriva lui James E. Billie".
Atunci, bănuiesc, ați auzit că Billie, căpetenia semino, a omorât o panteră în Florida.
Una din... Câte erau? Cele 40 care mai rămăseseră în lume?
Statul n-a putut să-l condamne...
Pentru că, știți cum e... Era vorba de un indian și era dreptul lui.
Eu, ca și dumneavoastră, niște albi conservatori, am putea găsi...
acțiunea lor ca fiind nelalocul ei.
Ca să nu mai vorbesc de cele trei tentative neizbutite...
de a-i condamna pe semino de furtul unor frunze de palmier, pe care...
Cred... Cu care își acoperă bordeiele... Acele "chickee".
Așa este? Erau pentru bordeiele voastre "chickee"?
Da, ai dreptate. Frunzele de palmier le folosim pentru bordeiele "chickee".
- Da. - Da.
- Da, dar eu nu...
Nu pot să-ți las prietenii să plece încă.
- Stați o clipă! - Bine.
Charles, tu ești?
Ai mâncat ceva?
Am mâncat niște plăcintă de creveți din frigider.
Era a ta? Sper că nu.
Nu mai țineam minte, așa că am mâncat-o eu.
Poate ar trebui să punem etichete pe mâncare, ce zici?
- Ce-i cu tine? - Spatele meu!
Hei, Charles, ai să te bucuri. Mi-am făcut un plan cum să plec din casa asta.
O slujbă ar fi un plan. Ai plănuit să-ți iei serviciu?
Bate toba, te rog!
Am de gând să mă fac scenarist, ca tine!
Știu ce crezi de planurile mele de îmbogățire rapidă...
Dar de data asta am să reușesc... Am să urmez un seminar de trei zile.
Și nu costă decât 500 de dolari!
Seminariile pentru scenariști sunt niște porcării.
Teoretic, sunt de acord cu tine.
Dar ăsta e altfel. E cel mai bine apreciat din toată industria cinematografică.
- Donald, nu-i spune "industrie". - Știu, am uitat.
Charles, tipul ăsta cunoaște meseria de scenarist.
Vin oameni de pretutindeni să studieze cu el.
- Cum fac rost de bani, ți-i dau înapoi... - Lasă-mă să-ți explic ceva!
- Bine. - Când cineva spune că știe "răspunsul"...
Are de gând să atragă oameni disperați... Cum face religia...
Trebuie să mă întind pe jos, cât timp îmi explici.
Îmi cer scuze.
Bine, continuă.
- Deci... - Scuză-mă!
- Bine, continuă! - Nu există reguli, Donald.
- Și dacă cineva spune că există... - Nu, nu.
- E doar... - Nu există reguli.
Există principii.
McKee scrie... "Una din reguli spune că trebuie să faci așa".
"Un principiu afirmă... Asta funcționează și va funcționa întotdeauna".
Scenariul pe care îl încep... E despre flori.
Nimeni n-a mai făcut până acum un film despre flori.
- N-ai după ce să te iei. - Dar "Flori pentru Algernon"?
- Nu-i despre flori. - Bine.
- Nici nu este film. - Iartă-mă, nu l-am văzut.
- Bine, continuă. - Ascultă...
Ideea e că, profesorii ăștia sunt periculoși, dacă încerci să scrii ceva nou.
Iar un scenarist trebuie să urmărească acest obiectiv. Scrisul e o călătorie în necunoscut.
Nu e ca și cum ai construi o machetă de avion.
McKee este un fost bursier Fulbright, Charles.
Și tu ai fost bursier Fulbright?
Spune ceva! Am adus-o aici în seara asta iar acum nu-i spun nimic.
Fă-o să râdă, spune-i ceva haios!
Amelia, urăsc petrecerile. De ce am venit aici?
Suntem doi tineri experți în petreceri, nu-i așa?
- Suntem doi ratați așezați pe podea. - Dumnezeule, Charles, vorbește în numele tău!
Bine.
Charlie, vreau să te vindec!
Să rezolvăm o dată pentru totdeauna dezordinea din viața lui Charles Kaufman.
- Bine. - Așa, hai, să vedem!
De cine avem nevoie? Ce?
Ei bine, mă bucur că ți-au dat scenariul despre orhidee.
Da?
Da, cred că e bine că-l lași să-ți limpezească mintea.
Cred că este o idee bună să se facă un film despre natură...
- Despre culori și chestii din astea. - Nici acum nu-mi vine să cred că mi l-au dat mie.
După masă, am început să transpir ca nebunul. Îmi plesnea capul.
- A fost o nebunie. - Erai emoționat pentru că era drăguță.
- De unde știi că era drăguță? - De opt luni de când te cunosc...
- Știu ce te face să transpiri... - Bine.
Apoi...
Ce facem? Ai nevoie de haine noi...
Flanela asta nu-ți mai e de folos.
Îți mulțumesc că ai petrecut seara asta cu mine, Amelia.
Să încep... Să încep...
Cum să încep?
Mi-e foame...
Îmi fac o cafea. Cafeaua mă va ajuta să gândesc...
Dar mai întâi să mă gândesc la ceva. Pe urmă să mă cinstesc cu o cafea...
Și o brioșă... În regulă...
Deci trebuie să stabilesc tematica...
Poate una cu banane și nucă ar fi bună.
Culegerea orhideelor este o îndeletnicire aducătoare de moarte.
FLUVIUL ORINOCO, VENEZUELA ACUM 100 DE ANI
Căutătorul de orhidee din epoca victoriană, William Arnold...
s-a înecat cu prilejul unei expediții de culegere a orhideelor.
Osmers a dispărut fără urmă în Asia.
Augustus Margary a supraviețuit durerilor de dinți, reumatismului...
pleureziei și dizenteriei, înainte să fi fost asasinat...
cu puțin înainte de a-și fi încheiat misiunea și de a fi părăsit Bhamo.
Laroche a îndrăgit orhideele, dar...
Am ajuns la concluzia că-i plăceau dificultățile...
și pericolul prin care trecea ca să le procure, la fel de mult ca și orhideele.
De 12 ani sunt horticultor profesionist.
MIAMI, FLORIDA 6 LUNI MAI TÂRZIU
Am avut propriile culturi de plante, înainte să fie distruse de un uragan.
Sunt conferențiar, cu specialitatea botanică.
Am ținut peste 60 de conferințe despre cultivarea plantelor.
Sunt autorul mai multor articole apărute în reviste sau cărți.
Și am o experiență vastă în ceea ce privește orhideele.
Și în micro-reproducerea asexuată a orhideelor prin cultură aseptică.
Este o activitate de laborator... Da...
Nu-i doar o simplă activitate de pepinieră.
Sunt... probabil, persoana cea mai inteligentă pe care o cunosc.
- Mulțumim. - Cu plăcere.
Domnule Laroche, ma numesc Susan Orlean. Sunt redactor la "New Yorker".
- Este o revistă de... - Cunosc "New Yorker".
Revista "New Yorker"? Da. "New Yorker", nu-i așa?
Da, așa este.
M-ar interesa foarte mult să scriu un articol despre situația de aici...
Aha, da? Da. Vrei să scrii despre așa ceva?
Nu mă interesează hotărârea ce se va lua aici...
Dreptatea este de partea mea și am să ajung cu ei până la Curtea Supremă...
Iar judecătorul ăsta poate să se ducă naibii.
- Chiar vrei să scrii? - Categoric.
La început, am mers pe autostrada 29...
Într-o camionetă albă, hârbuită, cu toată viteza...
apoi virează brusc la dreapta, spre Rezervația Naturală Fakahatchee Ștrand...
Șoferul e un bărbat uscățiv, căruia îi lipsesc dinții din față...
Acesta e John Laroche.
Trebuie să fac o pauză.
- Chiar mi-a plăcut concertul de vioară. - Și mie, a fost nemaipomenit.
- Chiar dacă finalul a fost cam ciudat. - Ah, nu. Pentru Dumnezeu...
A fost pasionant, plin de bucurie... Iar bucata solo, nemaipomenită.
Acorduri atât de frumoase, de limpezi. Mi-au rămas întipărite în minte.
- Mi-ar plăcea să cânt așa frumos. - Ba, chiar cânți așa.
Vai, Charlie... Nu-i adevărat!
- Cânt mediocru. - Mie-mi place foarte mult cum cânți.
Mulțumesc, Charlie.
Am ajuns.
Deci..
Acum ce faci?
Probabil că am să mă duc la culcare.
- Mâine am mult de lucru. - Bine. Atunci, noapte bună.
Aș vrea să rămân, dar acum mă lupt cu scenariul...
M-am gândit că nu-i suficient să scriu doar povestea lui Laroche.
Vreau să scriu despre flori...
Oricum, în ultima vreme, n-am dormit suficient...
așa că ar trebui să mă grăbesc să merg acasă și să dorm bine...
Să încep mâine cu forțe proaspete.
- Altminteri, aș mai fi rămas. - Înțeleg...
- Am să aștept până termini. - Mulțumesc.
- Mulțumesc că ai venit cu mine. - Sigur. M-am distrat.
Oricum, la sfârșitul săptămânii viitoare trebuie să merg al Santa Barbara...
la o expoziție de orhidee, și mă gândeam că poate vii cu mine.
Nu...
Nu cred că pot la sfârșitul săptămânii. Nu cred...
Am altceva. Îmi pare rău.
Nu-i nimic.
Bine, atunci...
- Noapte bună! - Noapte bună, Charlie!
De ce nu m-am dus? Sunt un fricos...
Sunt un idiot. Trebuia s-o sărut. Am plictisit-o...
Ar trebui să bat imediat la ușă... Să o sărut... Ar fi romantic...
Ceva ce să povestești copiilor...
O să mă duc chiar acum.
FLORIDA CU 3 ANI ÎN URMĂ
- Bună. - Bună.
- Mulțumesc că m-ai luat cu dumneata. - Vreau să știi că mașina asta e o nenorocire.
Dar când o să trag lozul cel mare, am să-mi iau o mașină pe cinste.
- Dumneata ce mașină conduci? - Eu? Una închiriată.
- Marca Lumina. - Bravo.
Cred că am să-mi iau și eu una din asta.
Să-i dăm drumul!
Unde au învățat oamenii ăștia să conducă?
- A înnebunit lumea. - Deci...
Am rămas impresionată când am auzit cât de multe cunoști despre flori.
Da, da... Ce nu știi, e că toată viața am căutat...
O nenorocită de plantă profitabilă... O fantomă.
De ce tocmai orhideea-fantomă? Grămadă de bălegar... Un miros ciudat în mașină.
Pentru că e rară, înțelegi?
Sunt singura persoană din lume, care știe cum se cultivă.
Idea e ca indienii să o scoată din mlaștină.
M-am interesat. Dacă nu mă ating eu de plante, autoritățile n-au ce să ne facă..
Aș putea să stopez furtul lor, dacă s-ar găsi în florării.
Eu aș fi un erou, iar florile, salvate.
Laroche și natura înving!
- Bine. - Mania grandorii.
- Ai notat ultima parte? - Da, am reușit.
Orhideele sunt cele mai sexi flori de pe pământ...
Numele "orhidee" derivă din latină... "Orchis" înseamnă "testicul"...
- Nimic... - Hei, Charles!
- I-am plasat scenariul lui mama. - Nu spune "plasat".
Scuze. Oricum, a spus...
Că "Tăcerea mieilor" s-a întâlnit "Psyco".
Poate ar trebui să colaborați. Am auzit că mama se pricepe foarte bine la structurări.
Cum se face că Amelia nu mai trece pe la tine? Ai jignit-o cu ceva?
Bună ziua! Îl caut pe John Laroche.
Bună ziua.
Scriu un articol despre John și...
- Mă gândeam că poate-l întâlnesc. - John n-a trecut astăzi pe aici.
Bine... Ai fost cu el în mlaștină, nu-i așa?
- Te-am văzut la tribunal. Tu erai. - Da, sunt Mathew Usiola.
Susan Orlean. Încântată de cunoștință.
Am putea să stăm puțin de vorbă?
- Încerc să înțeleg cum... - Ai un păr foarte frumos.
Mulțumesc...
Mulțumesc. Tocmai l-am spălat azi dimineață.
Am folosit un balsam nou.
Îți citesc tristețea pe chip.
E minunat.
Sunt doar puțin obosită. Asta e tot.
Poate stăm puțin de vorbă...
- Să-mi spui care sunt cauzele... - Nu am voie să spun prea multe.
Nimic personal.
E un obicei indian.
"Angraecum sesquipedale".
O frumusețe! Dumnezeule!
Darwin a scris chiar despre ea. Charles Darwin... Tipul cu evoluția, nu?
Vezi nectariile acestea de dedesubt? Darwin a lansat ipoteza că ar fi polenizată...
de o molie cu o trompă lungă de 30 de centimetri.
Toți au zis că s-a scrintit la cap.
Până s-a descoperit molia cu trompa atât de lungă...
- "Trompă" înseamnă desigur "nas". - Știu ce înseamnă "trompă".
Să nu ne îndepărtăm de la subiect. Nu-i un concurs de cine urinează mai departe.
Minunat este că...
Fiecare floare păstrează o relație aparte cu insecta care o polenizează.
Unei anume orhidee, i se potrivește o anumită insectă.
Insecta se cufundă în floare, devine geamăna ei, sufletul ei pereche...
și nu-și dorește decât să facă dragoste cu ea.
După aceea, insecta își ia zborul, se așează pe un alt suflet pereche și fac dragoste...
polenizând-o...
Nici floarea și nici insecta nu pătrund semnificația iubirii.
Cum să știe că dansul lor scurt face ca lumea să existe?
Și chiar așa este. Din această construcție a lor...
se naște ceva măreț și minunat...
Și astfel, ne învață cum să trăim, iar singurul barometru este sufletul.
Când ajungi să te confunzi cu floarea, nimic nu-ți va mai sta în cale.
Tipul ăsta e o figură. N-are dinții din față...
- Dar se pare că nu-l deranjează. - De ce nu-și face dantura?
Trebuie să fii maniac să apari în halul ăsta în fața tuturor.
Poate-l ajută la supt, Berry.
- E un personaj fascinant. - E o mină de aur, Sue.
S-ar putea... Nu știu.
Locuiește...
Cu taică-su... E obsedat de moartea maică-sii...
Poartă niște ochelari atârnați de gât, care se bălăngăne de colo colo.
M-a încântat.
- Povestește-ne de camionetă. - Bine...
Camioneta... Nu pot să vorbesc de camionetă. Trebuie să mă duc să fac pipi.
Stai jos, Sue, și povestește-ne ce era în camionetă.
- Haide! - E incredibil..
- Ați făcut-o în camionetă. - Taci!
David, nu le spune. Nu, nu le spune nimic!
- Foarte bine. Camioneta... - David!
- Camioneta era plină de gunoaie. - Taci!
De ambalaje goale, fertilizatori...
Susie zice că speră că va fi sterilizată...
- E sigur? - Laroche emana ceva personal.
Și tot ea spune...
Că, obsedat cum e, nu poate să se ocupe prea des de igiena personală.
Poate că orhideele îi consumă toată apa pe care o are.
Mi-ar plăcea și mie să iubesc pe cineva, așa cum oamenii aceia iubesc plantele...
Dar...
Nu-mi stă în caracter.
Cred că aș vrea să am o pasiune nepotolită...
Aș vrea să știu ce simți atunci când te pasionează ceva atât de mult.
Pentru cel care are norocul să vadă o orhidee-fantomă...
Totul va dispărea în neant...
Dacă orhidea-fantomă ar fi cu adevărat o himeră...
ar fi atât de seducătoare, că i-ar obliga pe oameni s-o caute...
An de an... Pas cu pas...
Dar dacă există cu adevărat, mi-ar plăcea să văd una...
Nu că m-aș fi dat în vânt după orhidee... Poate că nici nu-mi plac cine știe ce...
Dar aș fi dorit să văd acel ceva...
care îi atrage oameni, într-o manieră unică și cu atâta tărie.
- Câte țestoase ai cu toate? - Nu mă mai interesează.
Am renunțat la broaștele țestoase când m-am îndrăgostit de fosilele erei glaciare.
Mi-a plăcut să le colecționez.
Fosilele sunt singurele care au însemnat ceva pentru mine în lumea asta nenorocită.
Am terminat cu fosilele pentru reargintarea oglinzilor.
Eu și mama am avut cea mai mare colecție din lume de oglinzi olandeze din secolul al XVIII-lea.
Poate ai citit despre noi în numărul din octombrie 1988 al revistei "Lumea oglinzilor".
Am un exemplar pe aici pe undeva.
Cred că aș vrea să știu cum poți renunța la ceva...
Ceva în care ai pus atâta suflet... Adică... Vreau să spun... Nu ți-e dor...
De țestoase... De ceva care ți-a răpit zece ani din viață?
Am să-ți povestesc ceva, bine?
Odată m-am îndrăgostit lulea de peștii tropicali.
Aveam în casă 60 de acvarii nenorocite.
Vroiam să mă scufund să-i găsesc pe cei mai frumoși.
Anisotramus Virginicus, Holacanthus Ciliaris Chaatodon Capistratus, oricare...
Într-o zi mi-am zis... Dă-i naibii de pești!
Am renunțat la pești. Am jurat să nu mai pun niciodată piciorul în ocean.
Nu mă mai interesau peștii.
Au trecut 17 ani, și de atunci n-am mai băgat un deget în ocean.
Ador oceanul.
Dar, de ce?
M-am plictisit de pești.
Când îți place ceva cu adevărat...
nu cauți să prelungești mai mult momentul?
Evident, Laroche pune capăt acestui moment și trece mai departe.
De câte ori nu mi-am dorit să procedez și eu la fel!
Bună ziua.
- Ce ați vrea să mâncați astăzi? - O plăcintă cu lămâie...
O porție mică...
O cafea, vă rog. Cu frișcă, vă rog.
- Orhidee... Îmi plac orhideele. - Ce bine. E...
Bine. Mă întorc imediat cu plăcinta.
Sunt atât de emoționată! Întotdeauna mi-am dorit să vizitez o expoziție de orhidee.
Cred că florile acestea sunt atât de sexi.
Să vedem ce e și în spate!
- Ce e? - Vrei să asculți concluziile mele?
Cară-te naibii!
Știi, încerc să fac și eu ceva.
Bravo, amice, ești tare! E vorba de un criminal în serie, nu-i așa?
Nu, așteaptă! E urmărit de un polițist...
Și își bate joc de poliție, nu?
Lasă indicii ca să se știe cine va fi următoarea victimă.
Și are deja o victimă pe care o ține într-un beci lugubru.
Polițistul e obsedat să descopere victima, iar în timpul căutării...
se îndrăgostește de aceasta, chiar dacă nu o cunoștea.
Ea se transformă în ceva... În ceva inaccesibil...
- Ca... Ca... Sfântul Graal. - E prea previzibil. Nu crezi?
Bine, aici e poanta! Descoperim că asasinul suferă...
Suferă de dedublare a personalității. Da? Vezi, de fapt el e și polițistul și fata.
Ei sunt de fapt aceeași persoană! Nu e o idee strălucită?
Singurul lucru pe care criminalul dă vina este dubla personalitate.
Și, în plus, tu exploatezi ideea că polițistul și asasinul sunt, în realitate...
două laturi ale aceleiași persoane.
Vezi? Toate filmele polițiste abundă în exemple de acest gen.
Mama o numește "tensiune psihologică".
În al doilea rând, n-ai cum să scrii un asemenea scenariu...
Te-ai gândit la asta?
Adică... Cum poate cineva să fie ținut prizonier într-un beci...
și, în același timp, să lucreze într-o secție de poliție?
- Trucaje cinematografice. - Foarte bine, dar nu asta...
Nu asta te-am întrebat. Ascultă-mă bine.
Ceea ce vreau să întreb, în realitatea acestui film...
În care apare un singur personaj... Am dreptate?
Da? Cum ai făcut?
Cum ai reușit de fapt?
Sunt de acord cu mama. Foarte tensionat. E un amestec între "Sybil" și... Nu știu.
- "Înveșmântat să ucidă". - Genial. Îmi place... "Înveșmântat să ucidă".
- Până intrăm în actul trei. - Nu așa se zice.
Iartă-mă! Eu... Scuză-mă!
- Bună. - Bună.
- Tot plăcintă cu lămâie? - Da, sună bine.
Atunci, o porție dublă pentru clientul meu preferat.
- Mulțumesc. Drăguț din partea ta. - Da, știu. Sunt o drăguță?
- Sper că citești în continuare despre orhidee. - Da.
O prietenă are o orhidee mică și roz, care crește într-un copac.
- Nu-mi mai amintesc... - Se numește epifită!
Așa este!
- Ești chiar bun. - Nu, nu chiar...
Abia acum învăț.
Epifitele cresc în copaci, dar nu sunt parazite...
Colectează elementele nutritive din aer și de la ploaie.
Bine, m-ai dat gata.
Grozav.
Știi... Există peste 30.000 de specii de orhidee în lume.
- Ah, adică sunt multe? - Da.
- Da, da. - Bine, atunci am să mă întorc...
cu o porție dublă de plăcintă cu lămâie, pentru expertul meu în orhidee.
Așteaptă... Mă întrebam...
Merg sâmbătă la Santa Barbara la o expoziție de orhidee, și...
- Scuză-mă. - Păi...
- Scuză-mă. - Mă întorc cu plăcinta.
Există peste 30.000 de specii de orhidee cunoscute...
Una seamănă cu o broască țestoasă...
Una seamănă cu o maimuță...
Alta seamănă cu o ceapă...
Una seamănă cu o învățătoare...
Alta seamănă cu o gimnastă...
Una seamănă cu liceana de colo, dată cu multă cremă pe față...
Alta seamănă cu o intelectuală din New York, cu care să dezlegi...
cuvinte încrucișate din Sunday Times în pat...
Una seamănă cu o regină a frumuseții din Middle West...
Una seamănă cu Amelia...
Cu un ochi care dansează și un altul ce adună toată tristețea lumii.
Când eram căsătorit, cu frumoasa mea soție... Pardon, cu fosta mea soție... Nenorocita...
Am deschis o pepinieră. Veneau oameni din Woodwork...
să-mi ceară părerea.
Îmi admirau plantele, mă admirau pe mine.
Cred că oamenii aceea își pierdeau vremea pentru că se simțeau singuri.
- Știi de ce-mi plac plantele? - Nu.
Pentru că sunt atât de schimbătoare.
Adaptarea este un proces profund.
Adică, știu să se adapteze să supraviețuiască pe pământ.
E mai ușor pentru plante, dacă înțelegi ce vreau să spun...
Ele n-au memorie. Își continuă pur și simplu viața...
La oameni e altfel.
Adaptarea e rușinoasă. E ca și cum ai da bir cu fugiții.
Aici!
Acolo!
Peter!
Salut, omule!
- Donald, nu te mai da la fetele din echipă. - De fata de la machiaj?
Ea s-a dat la mine, frățioare.
Să nu mă faci de rușine, da? Trebuie să lucrez cu oamenii ăștia.
Nu mai fac!
Bine, ascultă. Vreau să te rog ceva...
Vreau să omor pe cineva într-un mod original.
Nu te speria... E pentru scenariul meu.
- Nu mă pricep la prostii de astea! - Hai, omule, te rog. Tu ești geniul!
Bine, ascultă... Asasinul e profesor de literatură...
Își ciopârțește mărunt victimele, până mor...
Și își zice "Demolatorul"...
- Sună bine. Îmi place. - Am glumit, Donald.
Ah, bine... Scuză-mă.
M-ai păcălit.
Te superi dacă folosesc și eu ideea?
- Chiar e bună. - Vreau să împart...
Să împart scena lui Cassie... Jumătate la început, jumătate la sfârșit.
- Am văzut. De ce-ai făcut așa? - Să păstrez mai multă tensiune.
- Înțelegi? - E genial.
Și mai târziu să o sporesc... Să aduc mai multă tensiune...
- Iar publicul să aștepte cu sufletul la gură. - Da.
- Îți place? - Îmi place.
- Arăți trăsnet în seara asta, iubito. - Donald, Încetează.
- Nu crezi că e excitantă, frățioare? - Plec acasă, Donald.
Adevărat? Hai, fii serios!
Hei, uite-o pe Amelia!
- Bună, Amelia! - Bună, Donald!
- Bună, Charlie! - Hei, bună, Amelia!
Amelia, pe unde ai umblat? Nu te-am mai văzut de mult. Ce-ai mai făcut?
Mă bucur să te văd.
Ea este prietena mea, Caroline. Este machieuză de film.
- Bună. - Bună.
El este David, prietenul meu.
- Salut. - Salut, încântat de cunoștință.
- Amelia mi-a vorbit mult de tine. - Salut, sunt Donald.
- Caroline. - Salut.
- Frumoasă cameră de filmat. - Ce mai faci?
- Cum mă știi, un încurcă-lume. - Charlie, mă bucur să te văd.
- Cum merge treaba? - La pământ, nici nu mai știu ce fac.
Dar e problema mea, nu vreau să te plictisesc.
Tu le ai pe ale tale, adică, fiecare cu problemele lui.
În orice caz, trebuie să plec, mă duc acasă să lucrez.
Vii?
Nu, în seara astă merg acasă la Caroline.
- Să i-o pun pe furiș, în tufiș! - Donald, nu te mai copilări!
Pe curând, Charlie!
Să scrii despre o floare... Să faci un scenariu despre ea...
Trebuie să redau arca acestei flori...
Iar această arcă se întinde de la începuturile vieții pe Pământ.
Cum au ajuns aceste plante aici? Care le-a fost drumul?
ANGLIA, ACUM 139 DE ANI De aceea, trebuie să deduc prin analogie...
că probabil toate organismele care au trăit pe pământ...
descind dintr-o anumită formă primordială, în care viața...
- a respirat pentru prima dată. - E o călătorie a evoluției. Adaptarea...
O călătorie pe care o facem cu toții. O călătorie care ne unește pe toți...
Darwin a scris că ne tragem dintr-un organism primat simplu...
din care ne-am transformat în ce sunt eu acum...
În cea e Laroche...
În ce e Orlean... Sau în ce e orhideea-fantomă...
Cu toții captivi în propriile trupuri, la momentul potrivit al istoriei...
Asta e... Asta trebuie să fac...
Să adun laolaltă toate aceste întâmplări.
Deci, mai înainte de apariția vieții pe Pământ...
Totul era neînsuflețit... Apoi, începe viața...
Cu organisme, din acelea mici...
Și asta înainte de apariția sexului, pentru că erau asexuate...
Și de aici, au apărut lucrurile mai mari... Un pește ca o gelatină...
Apoi, peștilor le cresc picioare și sar pe uscat, împânzindu-l...
Și noi vedem... Cum să zic? Dinozaurii, care rămân acolo multă vreme...
Și cade un asteroid și explodează. Insecte, mamifere, primate, maimuțe...
Maimuțele de astăzi... Ba nu. Unele străvechi, ce au evoluat în unele noi, care se numesc...
Și... Maimuțele mari s-au transformat în om...
Apoi, vedem întreaga istorie reunită... Vânătoare, cultivarea pământului...
Război, iubire, religie, tristețe, boli, singurătate, tehnologie...
Străbate drumul istoriei umanității și se sfârșește cu Susan Orlean...
Într-un birou din New York, care scrie despre flori și... Bang! Începe filmul!
E fantastic! E un început care-mi dă speranțe.
- Așa ceva nu s-a mai scris. E perfect... - McKee e un geniu!
E emoționant...
Și haios.
Brusc, s-a pus pe bancuri, și toată lumea a râs.
Poate fi și serios, Charles. Ți-ar plăcea.
Este un tip original, ca și tine.
Spune că ar trebui să învățăm să ne încadrăm când scriem...
într-un anumit gen literar.
Că ar trebui să găsim originalitate într-un anumit gen de exprimare.
Vezi... Spune că n-a mai apărut...
un nou gen de când Fellini a inventat "mockumentalul".
- Genul meu e thrillerul. Al tău care e? - Noi doi împărțim același ADN...
- Ce poate fi mai trist? - Ce-ai spus, frățioare?
- Alo. - Bună.
Ei, Sussie Cea-cu-vino-ncoace.
- Ce mai faci? - Nu vreau să te deranjez, dar...
Te-am sunat să-mi dai câteva informații.
Ai spus lucruri foarte interesante, John.
Da, sunt cel mai deștept tip pe care-l cunosc.
Deci...
Ce s-a întâmplat cu pepiniera ta?
Totul a mers bine...
Dar... Știi cum e... Uneori apar lucruri neplăcute.
LA NORD DE MIAMI ÎN URMĂ CU 9 ANI
- Johnny, merge bine pepiniera? - Totul e în regulă, unchiule Jim.
Ți-am spus, ultimul an a fost de vis.
- În sfârșit, ne vom putea plăti datoriile. - Amin, iubitule.
Sunt foarte mândră de voi.
- Cine a murit? - Domnule, vă rog. Nu...
Cine a murit?
A murit...
I-am omorât pe mama și pe unchiul meu.
Așa mi-am pierdut dinții din față.
Iar soția mea a stat în comă...
3 săptămâni...
Și, cum și-a recăpătat cunoștința, a divorțat de mine.
Cred că dacă m-aș afla pe patul de moarte și eu mi-aș părăsi soțul.
De ce?
Pentru că aș avea voie...
Pentru că e ca un bilet de favoare. Nimeni nu te poate judeca...
- Dacă ești în pragul morții... - Ei bine, eu am judecat-o...
Poate și eu am fost judecat...
Cam la o lună după asta...
S-a abătut uraganul Andrew, ca un înger al lui Dumnezeu...
Și mi-a distrus tot ce mai rămăsese.
Totul.
Știam că dacă aș fi deschis o nouă pepinieră, aș fi suferit, așa că...
Atunci când m-au sunat semino...
Care voiau un expert alb...
Să le conducă proiectul... Am acceptat slujba.
Nu voiam să le ofer un loc obișnuit cu plante de ghiveci...
Voiam să le ofer ceva stupefiant. Înțelegi?
Da, John. Înțeleg.
Doream să le ofer ceva uimitor. Este foarte frumos scris!
- Ai un stil unic. - Mulțumesc frumos!
- Ne place foarte mult. - Oh, mulțumesc.
Laroche este un personaj atât de amuzant.
- Da. - Este amuzant și proaspăt.
Și oarecum trist.
- Ne întrebam, ce va urma? - Ei bine, eu...
Editura Ramdom mi-a cerut...
să scriu o carte despre asta...
Susan, am vrea să cumpărăm noi drepturile de autor.
- Vreți să faceți o ecranizare? - Un film.
Dumnezeule!
Realmente...
- Ce zici? - Sunt tare emoționată.
- E bine. - E amuzant. Nu m-am gândit niciodată...
Să scriu un scenariu...
Ah, nu-ți fă probleme. Avem scenariștii noștri.
Hei, superstar... Sunt Marty, superagentul...
Vreau doar să-ți reamintesc că au trecut deja 13 săptămâni...
iar Valerie e foarte nerăbdătoare să vadă o ciornă, așa că...
dacă ai putea să aduni câte ceva și să trimiți până luni, ar fi minunat.
Dacă ai ascultat mesajul, sună-mă!
Salut.
"Hoțul de orhidee" de Charlie Kaufman.
Adaptare după romanul "Hoțul de orhidee" de Susan Orlean.
De ce râzi?
- Ești genial. - Care replică?
Ești genial. Ești un geniu.
Îl vedem pe vânătorul de orhidee, Augustus Margary...
Are capul înfășurat într-o zdreanță murdară, plină de scuipat...
să-i mai aline durerea insuportabilă.
Turul pantalonilor e jegos, soios și înnegrit...
de la scurgerile anale provocate de dizenterie.
Cu fiecare pas se afundă în jungla luxuriantă și nesuferită.
Sunt terminat.
Bine. Să începem cu Laroche. E un tip haios.
Bine, bine. El zice... Îmi place să mă ocup de mutațiile plantelor.
Zice... Mutația plantelor e distractivă. Bine... Arătăm florile și...
Bine. Continuăm cu procesul... Bine. Îl arătăm pe Laroche...
Bine. El zice... De mic am suferit o mutație...
De aceea sunt atât de inteligent. E haios.
Bine, începem cu o întoarcere în timp. Ba nu. Începem cu Laroche îndreptându-se...
- Îndreptându-se spre mlaștină. - Murdăria albilor.
Nu!
Nu știu cum să o adaptez. Adică... Trebuie să renunț la lucrurile mele.
- Nu știu cum am acceptat scenariul ăsta. - O vezi pe tipa aia?
I-am tras-o pe la spate.
Ba nu, am glumit.
Poate te ajut cu ceva.
E vorba de flori.
Foarte bine.
Poate nu-i totul despre flori, îl ai și pe idiotul ăla cu plantele, nu?
E un tip haios.
N-am dreptate?
Nu-i destul ca să scrii o carte...
iar Orlean se pierde în pasaje prea mari... Bla bla bla...
Nicio intrigă nu încheagă aceste pasaje...
Pagina de critică de la "New York Times Book". Nu pot rezuma chestia asta.
E o mizerie tipică lui New Yorker.
Ah, da. Am să i-o trag.
- Scuză-mă. - Cartea n-are intrigă.
- N-are intrigă! - Bine, născocește tu una.
Adică...
Nimeni din orașul ăsta nu e în stare să născocească o poveste mai trăznită ca tine.
- Ești rege în domeniul ăsta. - Nu, de data asta nu pot.
E materialul altcuiva. Am o responsabilitate față de Susan.
Oricum, vreau să mă dezvolt ca scriitor.
Vreau să fac ceva simplu.
Să le arăt oamenilor cât de uimitoare sunt florile.
Sunt uimitoare?
Habar n-am.
Cred că da.
Vreau să mă scapi de chestia asta.
Charlie, deja o amâni de atâtea luni...
Dacă nu prezinți nimic acum, cariera ta va avea mult de suferit.
Scenariul meu merge extraordinar.
Chiar acum lucrez la un sistem de imagini.
Datorită dedublării personalității...
Am ales motivul "oglinzilor sparte"...
Ca să demonstrez că personajul se fragmentează singur.
Bob afirmă că sistemul de imagini...
sporește enorm complexitatea nivelului estetice.
- Bob zice... - Parcă ai face parte dintr-o sectă.
Nu, e doar o tehnică mai bună de a scrie.
Ți-am făcut o copie după cele zece porunci ale lui McKee.
Am afișat-o în birou.
CELE 10 PORUNCI ALE LUI ROBERT McKEE
Nu trebuia să faci așa!
Pentru că ne era de folos.
Charles, ce zici dacă introduc melodia "Happy Together"?
Personajul cântă muzică pop și dansează în pijama, de aceea m-am gândit...
că-i o metodă bună să destind starea de încordare.
La început nu mi-a venit să includ o melodie într-un film de suspans.
Însă Bob spune că în "Casablanca", unul din scenariile cel mai bine scrise vreodată...
s-a procedat la fel... O combinație reușită.
N-am mai dormit de o săptămână, Donald.
Trebuie să mă culc.
Bine, noapte bună!
- Da? - Alo... John... Sunt tot eu, Susan.
Bună, Sussie Cea-cu-Vino-ncoace.
- Ce mai faci? - Minunat.
Învăț să navighez pe Internet.
E fascinat! Fac pornografie.
E incredibili cât plătesc imbecilii ăștia pe poze cu fetițe!
Nu contează dacă sunt grase, urâte, oricum ar fi.
- Da, sună interesant. - Genială e ideea.
Ascultă, John! Îmi pare rău că te bat la cap...
Dar...
- Mor de nerăbdare să văd o "fantomă". - Da.
- Speram că poate tu... - Da.
Da, te duc eu.
- Mâine. - Vorbești serios?
Mulțumesc tare mult! Ah, John!
La naiba!
Există prea multe păreri, lucruri, oameni... Prea multe direcții de urmărit...
Încep să cred că ceea ce contează cel mai mult...
este să reduci omenirea la o dimensiune ușor de manevrat.
Cât de frumos a spus-o și cât de adevărat!
Îmi place să te privesc.
Și mie-mi place să te privesc, Charlie.
Nu știu cum să scriu scenariul. Mi-e că te voi dezamăgi.
Ai scris o carte minunată.
Nu pot să dorm.
Mi-a căzut și din păr.
- Sunt gras și respingător. - Ba nu, nu ești.
Doar lasă-te dus de val... Acum...
Concentrează-te asupra unei singure laturi a povestirii...
Descoperă această latură...
Cea care te pasionează cel mai mult...
Apoi, scrie despre ea.
O vedem pe Susan Orlean, fragilă, urmărită de singurătate, delicată, frumoasă...
deșteptându-se din somn lângă soțul ei somnoros și nepăsător.
Glasul ei spune... Cred că am o mare pasiune...
Vreau să știu cum e să ții cu pasiune la cineva.
- Bună - Bună dimineața.
Hei, v-ați sculat și voi mai devreme?
- Pari bine dispus. - Da...
- Mi-au venit câteva idei noi. - Doamne, sunteți atât de inteligenți...
- Aici, parcă e o fabrică de creiere. - Și mie mi-au venit niște idei în dimineața asta.
Are una chiar foarte bună. În stilul lui Donald.
Vreau să pun...
Ce e?
Vreau să pun o cursă de urmărire.
Criminalul fuge pe cal cu fata...
Poliția vine din urmă pe motociclete.
E ca o luptă între motoare și cai. Tehnologia împotriva calului.
- Și, în continuare, există o singură persoană, da? - Asta e toată poanta.
- Sună palpitant. - Mulțumesc, bătrâne.
- Mulțumesc. - Vezi, ți-am spus c-o să-i placă.
Ești muza mea.
- Zău, că da. - Îmi place să fiu muza ta.
Mă bucur.
Am venit să ridic o comandă pentru Kaufman.
- Bună - Bună, Charlie.
- Ce coincidență să te întâlnesc aici! - Îmi pare rău că nu te-am sunat...
Am fost plecat toată săptămâna. Am vrut.
- Nu-i nimic. - Am vrut să-ți spun pentru că...
Acum, lucrurile merg foarte bine, și doream să știi.
Bravo, abia aștept să văd câte ceva. Dar, ascultă...
Ia loc. Sunt chiar acum aici cu Susan.
Arde de nerăbdare să te cunoască. Ce coincidență să ne întâlnim!
- Ia loc! - Susan Orlean este aici?
Da, a venit în oraș să citească ceva...
Acum s-a dus să dea un telefon.
Ia loc! Arde de nerăbdare să te cunoască!
Eu... Eu...
Ar cam trebui să plec...
Pentru că... Mi-ar plăcea s-o cunosc...
Nu vreau să am obligații față de ea...
Când faci cunoștință cu cineva, nu poți să fii imparțial la scris...
Deci... Bine...
Vorbim curând... Mai am puțin...
- Aproape am terminat. - Bine.
Te rog, spune-i lui Susan, că m-aș bucura s-o cunosc altădată.
- Dacă vrea și ea. - Bine.
Pe cine încerc să păcălesc? Nu este povestea lui Susan Orlean.
Nu trebuie să mă întâlnesc cu ea, nu trebuie să facem cunoștință...
Nu pot să cunosc pe nimeni, nu înțeleg nimic, decât panica mea...
Ce crește o dată cu existența mea deplorabilă...
Ca și cum eu n-aș fi în stare să scriu ce a scris și ea.
Începem cu Charlie Kaufman...
Gras, bătrân, chel, respingător... Șade într-un restaurant din Hollywood...
Față în față cu Valerie Thomas, o directoare de producție încântătoare și sculpturală.
Kaufman, vrând să obțină postul...
încearcă s-o impresioneze, în timp ce transpiră abundent.
Grasul și chelul de Kaufman, e foarte furios la el în dormitor.
Vorbește la reportofon și zice...
Charlie Kaufman... Gras, chel, respingător și bătrân stă de vorbă într-un restaurant...
din Hollywood cu Valerie Thomas. Kaufman, respingător, ridicol, se masturbează...
în fața pozei lui Susan Orlean...
Ce vrei?
Am terminat scenariul. E gata.
Ai să-l arăți agentului?
Se intitulează "Cei trei".
Mulțumesc. Vreau să-ți mulțumesc pentru ideea pe care mi-ai dat-o.
Mi-a fost de mare ajutor. Am mai schimbat pe ici, pe colo...
Acum criminalul taie bucăți din victime și le obligă să-și mănânce propria carne.
Caroline are un tatuaj ciudat cu un șarpe care-și mănâncă coada.
- "Ourobouros". - Nu știu ce înseamnă.
- Șarpele se numește "Ourobouros". - Nu cred...
Dar mie-mi convine căci o obligă pe femeie, care nu e alta decât el însuși...
să se mănânce... De fapt, se mănâncă singur până moare.
M-am țăcănit.
- Sunt un Ourobouros. - Nu înțeleg ce înseamnă cuvântul ăsta.
- M-am mâncat singur în scenariu. - Cam ciudat, nu?
Sunt egoist, narcisist, solipsist și deplorabil...
- Sunt deplorabil... Sunt gras... Sunt deplorabil. - Sunt sigur că ai avut un motiv, Charles.
- Ești un artist. - Adevărul e că...
Sunt prea timid să vorbesc cu femeia care a scris cartea.
Pentru că sunt deplorabil.
Pentru că n-am idee ce să scriu. Pentru că nu mă fascinează florile.
- Pentru că sunt un nenorocit. - Apar și eu în scenariu?
Plec la New York.
Mă întâlnesc cu ea. Asta trebuie să fac.
Charles, nu te supăra că-ți spun...
Dar Bob ține un nou seminar la New York la sfârșitul săptămânii...
Așa că, dacă te grăbești...
- Se zice că Laroche e un personaj foarte amuzant. - Sigur că sunt un personaj amuzant.
- Cine o să joace rolul meu? - Mai întâi trebuie să scriu cartea, John...
- Și apoi, altcineva o să scrie scenariul... - Cred că aș putea să-mi joc singur rolul.
Multă lume tânjește după ceva special. Ceva care să-i inspire astfel încât...
Încât să riște totul pentru această pasiune. Dar puțini ar pune-o în practică.
Te simți atât de puternic, de dezintoxicat în preajma cuiva...
- Care e atât de viu. - E în regulă. Urmează-mă.
Aproape am ajuns.
- Pot să-ți pun o întrebare personală? - Nu ne-am rătăcit.
Am mai fost pe aici de un milion de ori.
Când totul îmi merge ca naiba, obișnuiesc să zic... "La naiba cu totul!"
Și merg mai departe.
Da, o busolă solară.
Înfig bățul aici și așteptăm câteva minute.
Și o să aflăm în ce direcție să mișcă soarele.
Ar trebui să ne aflăm spre sud-est.
- Deci, ai adunat ceva? - Nimic.
- Nu. - Bine, păi...
Problema nu e să aduni ceva...
Problema e să...
Te pricepi la calculatoare? Mie-mi plac și mă captivează...
Nu sunt vii... Nu trăiesc, dar nici nu mor.
- Îmi pare rău, John, eu... - În regulă.
Bine, dă-o naibii de busolă solară.
Știu cum să ieșim de aici.
Știu cum să ieșim de aici. Cunosc nenorocita asta de mlaștină ca pe buzunarul meu.
Ești la fel ca toate celelalte. O lipitoare nenorocită.
Te dai la mine și mă sugi de tot până mă usuc...
De ce nu-ți vezi de viața ta nenorocită?
De propriile-ți interese murdare...
Târfa naibii!
Viața pare plină de lucruri de genul orhideei-fantomă.
Cât de minunat e să ți le imaginezi și să te îndrăgostești atât de ușor de ele...
Una fantastică, dar trecătoare...
Și inaccesibilă...
3 ANI MAI TÂRZIU Una fantastică, dar trecătoare...
Și inaccesibilă...
- Alo? - Aici, Marty, ce mai faci?
Ai reușit să vorbești cu scriitoarea? Cum o cheamă?
Susan Orlean. A fost bine.
Ai mai făcut progrese? Valerie mă împinge de la spate.
- Nu pot zori inspirația. - Bine, ai dreptate.
Ascultă, un alt motiv pentru care te-am sunat este "Cei trei"?
- Este incredibil. - Nu știu despre ce e vorba.
Scenariul lui Donald! Un thriller inteligent și palpitant...
Este cel mai bun scenariu pe care l-am citit anul acesta.
- Bravo. - Vreau să-l vând pe o sumă frumușică.
Cei doi băieți talentați ai familiei.
Poate-l iei pe fratele tău să te ajute la scenariul cu orhideele.
- Marty, Marty, nu vorbi așa, eu... - Bine, prietene, era doar o idee.
Știe al naibii de bine să structureze.
- Trebuie să plec. - Bine. La revedere, prietene.
Termină-l...
La naiba!
ROBERT McKEE SEMINAR DESPRE NARAȚIUNE
Bine, mulțumesc.
Avem la dispoziție trei zile lungi.
Peste ani, când vă veți afla la un cocteil de lux...
Vă veți felicita că ați petrecut un weekend închiși într-o sală...
cu un nenorocit de la Hollywood, doar de amorul artei.
Sunt de tot plânsul...
- Sunt un ratat. - Deci...
- Care este esența scrisului? - Am eșuat. Am intrat în panică...
M-am vândut...
Sunt inutil... Sunt...
Ce naiba caut aici?
Ce...
E lipsa mea de caracter... Lipsa mea de convingere...
Ea m-a adus aici...
Răspunsuri facile... O cale ușoară către succes...
Iar aici mă aflu deoarece călătoria mea în neant nu m-a ajutat cu nimic.
Bine... Oare nu riscă cel care încearcă să facă ceva nou?
Trebuie să plec chiar acum... S-o iau de la capăt...
Trebuie să abordez serios problema.
Și Dumnezeu să vă mai ajute, dacă, atunci când scrieți, vă folosiți de "voice off", prieteni.
Dumnezeu să vă ajute! Ar fi ceva ieftin, siropos...
Doar un idiot ar folosi vocea narațiunii, pentru a exprima...
gândurile unui personaj.
Gata, ajunge. Aveți o oră pauză de prânz.
Nu puteți avea un protagonist lipsit de simțăminte, n-ar avea sens.
Niciun sens!
Mă urmăriți? Bine.
Altcineva?
Da.
Ce se întâmplă dacă scriitorul încearcă să scrie despre o întâmplare unde nu se petrec prea multe?
Unde oamenii nu se schimbă...
N-au niciun viitor... Unde se zbat... Suferă de frustrări...
Și unde nimic n-are rezolvare.
- Mai degrabă o reflectare a lumii reale. - A lumii reale?
- Da, domnule. - Nenorocita de lume reală.
Mai întâi de toate...
Dacă scrii un scenariu lipsit de conflicte și crize, plictisești publicul...
În al doilea rând...
Chiar nimic nu se petrece pe lumea asta? Te-ai tâmpit?
Zilnic sunt uciși oameni.
Există genocide, războaie, corupție... În fiecare zi, cineva, undeva pe Pământ...
Își dă viață ca s-o salveze pe a altuia...
Zilnic, cineva, undeva... ia hotărârea conștientă să distrugă pe altcineva.
Oamenii descoperă iubirea, alții o pierd.
Pentru Dumnezeu, un copil privește cum mama lui este omorâtă...
în bătaie pe treptele unei biserici.
Unul moare de foame. Altul își trădează cel mai bun prieten de dragul unei femei.
Prietene, dacă nu descoperi așa ceva în viață...
Habar n-ai nimic despre ea...
Și de ce naiba să-mi pierd două ceasuri din timpul meu prețios cu filmul tău?
Nu câștig nimic din asta!
Al naibii, dacă câștig ceva din asta!
Bine, mulțumesc.
- Mulțumesc. - Pentru puțin. Și eu îți mulțumesc.
Mulțumesc. Mii de mulțumiri.
- Domnule McKee? - Da?
Eu sunt cel...
La care ați țipat azi dimineață...
- Adică? - Eu cred că-n viață nu se întâmplă nimic.
- Ah, da, încântat de cunoștință! - Aș vrea să stăm de vorbă.
Domnule McKee, chiar și prezența mea aici mă înspăimântă. Nu mă prea pricep la oameni...
Dar ce mi-ați spus astăzi, m-a afectat foarte tare...
Ce-ați afirmat e mai mult decât mi-am imaginat eu, ca scenarist...
E opțiunea mea ca om. Vă rog!
Da.
Bine. Hai să luăm un păhărel.
Una fantastică, dar trecătoare...
-Și inaccesibilă... - Și pe urmă, ce se mai urmează?
Așa se termină cartea.
Vreau s-o prezint cât mai simplu, fără un personaj model...
Fără să caut senzaționalul în narațiune...
Vreau să arăt că florile sunt o minune lăsată de la Dumnezeu.
Vreau să arăt că Orlean n-a văzut niciodată o orhidee-fantomă înflorită.
Că a fost dezamăgită.
Înțeleg.
Ăsta nu e un film.
Trebuie să revii și să-l dramatizezi.
Nu mai pot să revin. Eu.. Eu... Am o grămadă de greșeli și de propuneri greșite...
- Am depășit termenul de predare. - Îți spun un secret.
Ultimul act face filmul.
Șochează la sfârșit și o să ai succes.
Poți să vorbești despre flori, să ai probleme, dar șochează la sfârșit...
Și o să ai succes.
Găsește un sfârșit, dar să nu trișezi.
Și să nu îndrăznești să te schimbi... Dezambiguizarea...
Personajele trebuie să se schimbe...
Iar schimbarea trebuie să vină dinăuntrul lor.
Fă așa și o să fie bine.
Făgăduiți?
Domnule McKee!
- Ai mai fost la cursul meu? - Fratele meu a fost.
Fratele meu geamăn, Donald. El m-a sfătuit să vin.
- Scenariști gemeni. - Da.
Bravo, Julius și Philip Epstein...
Cei care au scris "Casablanca"...
- Erau și ei gemeni. - Ați amintit asta la curs.
Cel mai bun scenariu scris vreodată.
- Reședința celor mai mari scenariști? - Donald.
Cum ai călătorit?
- Te-ai întâlnit cu doamna ziaristă, hoțomane? - Da.
- Te-am sunat să te felicit pentru scenariul tău. - Nu-i fantastic?
Marty spune că aș putea încasa până la șase cifre, chiar jumătate de milion.
- E foarte bine, Donald. - Îți mulțumesc pentru ajutor.
- Nu te-am ajutat cu nimic. - Hai, lasă-mă să stau la tine.
Iar integritatea ta m-a îndemnat cel puțin să încerc.
A fost o călătorie obositoare.
- Catherine vrea să joace rolul lui Cassie. - Te rog, te rog, Donald.
Catherine Keener?
- Catherine Keener e la mine în casă? - Da, ne jucăm cărți.
E într-adevăr colosală, Ar trebui să fii cu ea, Charles.
Da... Ascultă...
Mă gândeam...
Poate ai vrea să-ți petreci câteva zile cu mine la New York?
- Doamne, sigur că da! - Da?
Vreau să arăt scenariul câtorva persoane, și poate vrei să-l citești și tu?
Dacă vrei.
Desigur, m-aș simți onorat.
- Bine. - Mulțumesc, Charles.
La revedere.
Tu cum ai face?
Scenariul ăsta m-a cam bulversat. - Îmi pare rău, am încercat ceva...
- Nu contează, e în regulă. - Bine, atunci.
Deci, tu ce-ai face?
Noi doi suntem foarte deosebiți, Charles. Fiecare cu talentul lui.
Știu, dar, doar așa, în glumă, cum ar încheia marele Donald acest scenariu?
Încetează. "Marele Donald".
Simt că îți lipsește ceva.
- Bine, ce? - Ascultă.
Am făcut câteva investigații în timpul zborului.
Uneori acest tip de narațiune este mai mult decât atât.
O licărire de viață ce crește ca acele ghemotoace de hârtie japoneze...
pe care le arunci în apă și se transformă în flori.
Iar florile sunt atât de frumoase...
că nu-ți vine să crezi că ceea ce ai în fața ochilor...
nu-i decât un ghemotoc de hârtie, într-un bol cu apă.
Mai întâi de toate, n-are logică...
- Spune că n-o interesează florile. - Pentru Dumnezeu, nu-i decât o metaforă!
Ce metaforă?
Care schimbă ghemotoacele de hârtie în flori? Nu scrie în carte, Charles! Nu știu, ai inventat-o.
Așa o fi, dar cred că trebuie să vorbești cu femeia asta... S-o cunoști.
Nu pot.
- Zău. - Mă duc eu.
Mă prefac că ești tu.
Chiar vreau, Charles. O vom cerceta temeinic.
O să-ți ducem la bun sfârșit filmul, frățioare.
Dar trebuie să fii la fel ca mine. Am de apărat o reputație.
- Nu trebuie să fii o haimana, sau un nenorocit. - Nu sunt un nenorocit.
Știi la ce mă refer... Fără să te dai la ea...
Fără glume proaste... Și să nu râzi așa cum faci tu.
N-am să râd. Toată lumea o să creadă că ești tu.
Sunt onorat.
Bine, cred că a sosit timpul să pun marile întrebări.
Mai țineți legătura cu Laroche?
Vă întreb, pentru că am citit printre rânduri o anumită atracție...
Pentru el... Puteți să comentați?
Nu... Relația noastră a fost strict profesională.
E adevărat, în această relație se poate dezvolta o anume intimitate...
Mai bine spus, m-a interesat tot ce a avut de spus...
Dar relația a luat sfârșit când s-a încheiat și cartea.
- Poftim? - Nimic.
Mai am o întrebare.
Dac-ați avea ocazia să luați cina c-o personalitate istorică, în viață sau decedată, pe cine ați alege?
Ei bine... E greu de zis...
Einstein sau...
Iisus...
Foarte bine.
Interesant răspuns.
- Minte! - Cum adică?
- Ce s-a întâmplat? - Nimic.
A răspuns corect la toate întrebările.
- Prea corect! - Poate că spune adevărul.
- M-ai făcut de rușine? - Oamenii care răspund atât de corect...
la astfel de întrebări, mint. Cine răspunde Iisus sau Einstein are răspunsul dinainte pregătit.
- Cum adică Iisus și Einstein? - Ascultă Charles...
Mi-a venit o idee. Singura modalitate de a testa pe cineva este metoda cu binoclul.
- Ce treabă au Iisus și Einstein? - Închipuie-ți că eu și tu, așa...
Haide! Mă gândesc la tine zi și noapte...
E drept... Haide, cântă cu mine!
Să te gândești la cea pe care-o iubești, și să o strângi în brațe...
- Atât de fericiți împreună... - La ce naiba avem nevoie de binoclu?
Haide, să mergem!
A închis telefonul. E supărată.
N-o mai spiona! Las-o în pace!
Plânge!
S-a așezat la calculator.
- E imoral ce faci. - Scrie ceva. United...
La Miami...
Mâine la 11:55...
- Am crezut că a terminat cu Laroche. - Părinții ei locuiesc în Florida, Donald.
- N-a vorbit cu părinții la telefon, prietene. - Nu-mi mai spune "prietene"!
A intrat un bărbat... E chipeș.
O fi soțul ei.
Se comportă destul de ciudat, nu-i așa?
Nu crezi?
Ce ascunde?
Poate este lesbiană și nu știe cum să-i spună?
- Ai văzut site-ul porno al lui Laroche? - Nu, încerc să citesc.
Oricum, eu am de gând să mă uit. Pentru cercetare.
- Să nu mă spui la aia bătrână. - Adică, la mama?
Nu, nu mă refeream la mama.
- Tot cred că ar trebui să plecăm mâine la Miami. - Las-o baltă!
Unele puicuțe arată bine. Știi ceva?
- Mâine plecăm la Miami. - Am spus nu!
Eu am spus... "Ba da, drăguță". Ia vino!
Ce încerc să înțeleg e că schimbarea nu e o alegere...
Nici pentru o specie de plante, nici pentru mine...
Ea se întâmplă... Iar tu ești altfel...
FAKAHATCHEE, CU 3 ANI ÎN URMĂ Poate singura deosebire dintre plantă și mine...
e că după ce am mințit în legătură cu schimbarea mea, am mințit și în carte...
prefăcându-mă și în fața soțului meu că totul e ca înainte...
că nimic nu s-a întâmplat în mlaștină în acea zi.
Uite!
Ți-am spus că am să găsesc bijuteria din Fakahatchee!
E o floare.
Nu-i decât o floare.
Bine, dacă tot suntem aici, am să-ți culeg una.
Site-ul meu porno e tot mai consistent.
Știi... Nu ți-am spus ceva...
Vreau să-ți spun ceva în legătură cu orhideea-fantomă...
Poate ți-e de folos.
Să începem cu pepiniera.
M-am întors într-o noapte să culeg ceva.
Voiau fantoma numai ca să extragă din ea drogul.
Era ca un ceremonial. Tinerilor acelora... Îi cunoști... Le place să se drogheze.
- Și Mathew? Era și el printre băieții? - Sigur! Mathew ia zilnic rahatul ăla.
Pentru că odată era...
fascinat de... părul meu...
- De... tristețea mea. - Da.
Drogul îl făcea să fie așa. Asta voiam să-ți spun.
Cred că ți-ar plăcea, Sussie. Îi ajută pe oameni să fie fascinați.
Am să extrag și pentru tine. Știu cum se prepară.
Am văzut. Probabil sunt singurul alb care știe cum se prepară.
Vreau s-o fac, Sussie.
Laroche, am terminat cu orhideele.
- Alo? - Bună, sunt John.
- Ai primit pachetul de la mine? - John, John!
Johnnie.
- Hei, John. - Da?
- Sunt foarte fericită acum. - Bravo, mă bucur.
Foarte fericită.
John?
Fă așa!
Nu. Continuu.
Nu, nu.
Încerc să imit tonul de la telefon. Tu susține tonalitatea...
Apoi, eu am să fac o dată cu tine...
- Împreună, pentru că singură nu pot. - Bine. Cum facem?
- Da, da, da. - Să-i dăm drumul!
- Asta e. - Am reușit.
Am reușit.
E incredibil.
- John, te-ai simțit vreodată singur? - Am fost un copil ciudat...
Nimeni nu mă plăcea...
Dar aveam o idee a mea că...
Dacă aș fi așteptat destul timp pe cineva...
Va apărea cineva și...
Știi cum e...
Cineva care mă va înțelege...
Așa cum mă înțelegea mama...
Doar că era vorba de altcineva.
Mă privea...
Și îmi șoptea...
Da...
Întocmai ca acum...
Și nu mai eram deloc singur.
Mi-ar fi plăcut să fiu o furnică.
Sunt atât de strălucitoare.
Tu ești mai strălucitoare decât orice furnică.
Este cel mai drăguț lucru pe care mi l-a spus cineva vreodată.
Pentru că te iubesc.
FLORIDA 3 ANI MAI TÂRZIU
Mă duc să arunc o privire. Tu așteaptă aici.
Nu, stai!
Eu trebuie să mă duc.
Adică, eu trebuie s-o fac, nu-i așa?
Adică, eu...
- Da... Înțelegi... - Nu-ți fă probleme.
Fii bărbat!
- Iubito, nu știu dacă am prizat. - Lasă, că ai prizat data trecută.
La naiba!
- Treci înăuntru! - Doar... Treceam pe aici.
Taci naibii din gură!
Stai naibii jos!
- Cine e acolo? - Tu cine naiba ești?
Eu... Nu sunt nimeni...
Sunt.. Sunt...
Stai așa... Stai așa. Îl recunosc...
E scenaristul.
- Tânărul care face adaptarea cărții? - Da.
Ciudat! Mă bucur că te cunosc!
- Prietene, cine va juca rolul meu? - Nu... Nu știu.
- Aș putea... - Ar trebui să joc eu rolul meu.
Păi...
- M-a urmărit? - Nu, bineînțeles că nu.
- Trebuie să plec. - Da, da.
Mi-a făcut plăcere să te cunosc, dar...
- Să-ți dau numărul de telefon. - Nu, nu...
Acum n-am halucinații, Johnny. De ce a venit aici?
De ce m-a urmărit?
- Ce știe? - Nu știu nimic despre nimeni.
- Poate a vrut să vadă sera. - La naiba!
La naiba!
- Vrei să scrii și despre asta în scenariu? - Nu știu despre ce vorbești.
Minte.
- Ține-l! - Stai aici!
- Trebuie să-l omorâm! - Ce?
- Nu știu. Ce crezi că ar trebui să facem? - Stai naibii jos!
Sussie!
Calmează-te! Acum ești prea impulsivă!
- Și nici nu știi dacă... - Nu-l las să scrie despre mine.
Nu pot accepta ca toată lumea... să afle despre noi...
Și despre... Despre asta.
Ce?
- Ți-e rușine cu mine, Susan? - Nu, nu despre asta e vorba.
- Nu, cum te gândești la așa ceva? - Eu nu...
Sunt ziaristă și...
- Drogurile... - Sussie.
- N-o să omorâm pe nimeni. - Bine, bine.
Am s-o fac eu.
- Cu mâna mea. - Susan!
Hei, nenorocitule! Ieși!
- N-o să suflu o vorbă! - Treci în mașină!
Oprește motorul și ieși afară!
Fugi! Fugi!
Susan! Ce naiba a fost asta?
Nu știu! N-am văzut bine!
La naiba! Haide!
Să căutăm lanterna!
- Mai era un tip. - Da.
Mai gras... Asta e tot ce știu.
E ridicol! Trebuie să ne despărțim.
Să nu îndrăznești! Rămâi lângă mine!
Nu vreau să fac asta.
- Au să ne găsească. - Nu cred.
Nu vreau să mor, Donald.
- Dumnezeule, mi-am irosit viața! - Ba nu e adevărat.
- N-ai să mori. - Mi-am irosit viața.
Te admir, Donald. Știi asta?
Mi-am trăit viața paralizat și preocupat de ce crede lumea despre mine...
Iar ție... Ție nici nu ți-a păsat de alții.
- Ba nu, nu e adevărat. - Nu, nu mă înțelegi.
O spun ca un pe compliment.
Odată, la facultate, mă uitam la tine prin geamul bibliotecii...
- Vorbeai cu Sarah Marshall. - Doamne, eram îndrăgostit de ea!
Știu și îi făceai curte.
- Și ea era tare drăguță cu tine. - Îmi aduc aminte.
După aceea, ai plecat...
Iar ea a început să râdă de tine, împreună cu Kim Kennery...
M-am simțit de parcă ar fi râs de mine.
Dar tu nu știai nimic?
- Păreai atât de fericit. - Știam.
Le-am auzit.
- Atunci de ce erai fericit? - O iubeam pe Sarah, Charles.
Era a mea... Iubirea mea...
Îmi aparținea.
Iar Sarah n-avea dreptul să-mi fure iubirea.
Aveam dreptul să mă îndrăgostesc de cine doream.
Și-a dat seama că erai de compătimit!
Era problema ei, nu a mea.
Iubești pe cine vrei tu...
Nu pe cine vor alți.
Am hotărât asta cu mult timp în urmă.
Ce s-a întâmplat?
Mulțumesc.
Pentru ce?
Ascultă!
Îi aud, îi aud.
Le aud respirația.
Charlie!
- Charlie! - Charlie!
Băieți!
- Charlie! - Charlie!
Unde este camioneta?
- Au plecat? - Nu știu.
S-ar putea.
John? John!
La naiba!
Nu-mi vine să cred că m-au împușcat! Nu-i grozav?
Taci, nu mai râde!
Donald! O să te faci bine.
Ai să te faci bine, Donald.
Nu adormi! Nu adormi, Donald!
Uită-te la mine, Donald!
Continuă să te uiți la mine! Nu închide ochii!
Donald, te rog, deschide ochii!
Donald, te rog, te rog!
Te rog, deschide ochii, Donald.
Donald, deschide ochii!
Închipuie-ți că eu și tu... Așa...
Mă gândesc la tine zi și noapte...
E drept, să te gândești la cea pe care o iubești...
Și să o strângi în brațe... Atât de fericiți împreună... Uită-te la mine!
Închipuie-ți că eu și tu... Așa...
Ajutor!
John!
Stai!
Îmi pare rău de ce am făcut.
Nu sunt criminal.
Ai intrat și...
Johnny!
Nu!
- Ajutor! - Nu, nu!
Johnnie! John!
Nu, nu.
Johnny. Johnny. Johnny...
Doamne... Umflatul naibii!
- A murit! - Taci!
- Ratatule! - Taci!
- Mi-ai distrus viața! - Taci!
- Nenorocitule. - Să te ia naiba, cucoană!
Ești doar o babă singură, disperată și morfinomană!
Doamne, Dumnezeule!
S-a isprăvit!
Acum, totul s-a isprăvit!
Am făcut cum e mai rău.
Vreau să-mi recuperez viața! Vreau să-mi reiau viața de dinainte!
Vreau să fiu din nou copil! Vreau să mă nasc din nou!
Alo?
- Alo? - Mama.
Charles?
Charles, tu ești?
Charles, ce s-a întâmplat? Ai pățit ceva?
Donald zice... Era problema ei, nu a mea.
Iubești pe cine vrei tu, nu pe cine vor alții.
Am hotărât asta cu mult timp în urmă. Kaufman izbucnește în lacrimi.
Încearcă să-i mulțumească fratelui său, dar nu-și găsește cuvintele.
- Cum faci față? - Merge.
Știi... Mi-e dor de el.
- Cu scenariul cum merge? - Bine. Aproape l-am terminat...
Am să fiu fericit, când am să fac altceva.
Cred.
- Tu cum te simți? - În ianuarie, am fost la Praga, cu David.
- A fost foarte frumos. - Sună bine.
- Au niște teatre de păpuși nemaipomenite. - Da, am auzit.
- Trebuie să le văd și eu. - Au și o biserică decorată...
cu cranii și schelete umane...
Cu mii și mii de schelete și cranii...
M-am gândit mult la tine cât am fost plecată.
Charlie, am pe cineva. De ce faci asta acum?
Te iubesc.
Eu... Trebuie să plec.
Trebuie...
Am treabă... Are să-mi ocupe tot sfârșitul de săptămână.
- Am o mulțime de treabă, da? - Da.
Și eu te iubesc, să știi.
Trebuie să plec acasă. Știu cum se încheie scenariul...
Se încheie cum Kaufman se îndreaptă către casă, după ce a luat masa cu Amelia...
Se gândește că știe cum se încheie scenariul.
La naiba, e un "voice off"! McKee n-ar fi de acord.
Cum să descriu ce gândește? Nu știu...
Ce contează ce zice McKee... E foarte bine așa...
E perfect. Mă întreb cine o să joace rolul meu.
Sper să nu fie unul prea gras. Mi-ar plăcea Gerard Depardieu, dar...
Cum scapă de accent? Oricum, am terminat...
Și asta e ceva!
Apoi, Kaufman pleacă acasă după ce s-a întâlnit cu Amelia...
simțindu-se, pentru prima dată, încrezător în sine...
Îmi place...
E bine.
---=== S F Â R Ș I T ===---
Sincronizarea by Amstel