23.976
Subtitrare: Kprice/cmarius Subtitrari-noi Team/www.subtitrari-noi.ro
Hei! Vino încoace! Avem un om pe ţărm!
Vin imediat.
Halucina, dar ţi-a menţionat numele.
Arată-i.
Nu avea decât asta cu el.
Şi asta.
Te afli aici pentru a mă ucide?
Ştiu ce e asta.
Am mai văzut una cândva. Cu mulţi, mulţi ani în urmă.
Îi aparţinea cuiva pe care l-am întâlnit într-un vis
pe care mi-l amintesc pe jumătate.
Un om posedat de câteva noţiuni radicale.
Care e cel mai rezistent parazit?
Bacteria? Virusul?
Un vierme intestinal?
- Ceea ce vrea să spună domnul Cobb... - O idee.
E rezistentă. Foarte contagioasă.
Odată ce o idee apare în minte, e aproape imposibil de eradicat.
O idee care e pe deplin formată, absolut înţeleasă, aceea persistă.
- Pe acolo pe undeva. - Pentru ca cineva ca tine s-o fure?
Da. În starea de visare, protecţia conştiinţei e redusă,
iar gândurile devin vulnerabile furtului. Se numeşte extracţie.
Dle Saito, vă putem antrena subconştientul să se poată apăra chiar şi de
- cel mai abil extractor. - Cum pot face asta?
Pentru că eu sunt cel mai abil extractor.
Ştiu cum să vă cercetez mintea pentru a vă afla secretele.
Cunosc trucurile şi ţi le pot preda, pentru ca şi atunci când vei dormi,
apărarea să nu-ţi fie nicicând redusă.
Dacă îmi vrei ajutorul, va trebui să fii complet deschis cu mine.
Va trebui să ştiu calea printre gândurile tale mai bine decât soţia ta,
mai bine decât terapeutul tău, mai bine decât oricine.
Dacă acesta e un vis, iar tu ai un seif plin cu secrete,
va trebui să aflu ce se află în seif.
Pentru ca totul să funcţioneze, va trebui să-mi permiţi accesul total.
O seară plăcută, domnilor. Voi lua în considerare propunerea ta.
Ştie.
Ce se întâmplă acolo sus?
Saito ştie. Se joacă cu noi.
Nu contează. Pot pătrunde aici, crede-mă.
Informaţia se află în seif. S-a uitat direct la el când am menţionat "secretele".
Ea ce face aici?
Întoarce-te în cameră. Mă ocup eu de asta.
Bine, aşa să faci. Suntem la serviciu aici.
Dacă aş sări, aş supravieţui?
Plonjând perfect... probabil. Mal, ce faci aici?
Mă gândeam c-ar putea să-ţi fie dor de mine.
Ştii că îmi este. Dar nu mai pot avea încredere în tine.
Şi ce dacă?
Pare a fi pe gustul lui Arthur.
De fapt, individul dispune parţial de pictorii britanici.
Te rog, ia loc.
Spune-mi... Cei doi copii îmi simt lipsa?
Îţi dai seama...
- Ce faci? - Iau un pic de aer. Rămâi unde eşti, Mal.
La naiba.
- Întoarce-te. - Lasă arma jos.
Te rog.
Scoate plicul, dle Cobb.
V-a spus ea? Aţi ştiut tot timpul?
Că te afli aici să mă furi sau că de fapt dormim?
Vreau să ştiu numele angajatorului tău.
Ameninţările din vis nu-şi au rostul, aşa-i, Mal?
Depinde de tipul ameninţării. Omorându-l, l-ai trezi.
Însă durerea...
Durerea se află în minte, iar conform decorului,
suntem în mintea ta, aşa-i, Arthur?
- Ce faci? E prea devreme! - Ştiu, dar visul e pe sfârşite.
Încearcă să-l mai ţii puţin întins pe Saito. Aproape am reuşit.
Locul acesta... Tablourile...
Opriţi-l!
Cred că-i suficient. Treziţi-l!
Eşti treaz!
- Împinge-l! - Ce?
Scufundă-l.
S-a trezit.
Ai venit pregătit, nu?
Nici măcar şeful serviciului meu de pază nu ştie despre acest apartament.
Tu cum l-ai găsit?
E foarte dificil ca un om statutul tău să ţină secret un cuibuşor de nebunii,
mai ales când e implicată şi o femeie măritată.
- Ea niciodată n-ar... - Şi totuşi, iată-ne aici.
- Pentru dilemă. - Se apropie.
- Ai ce-ţi trebuie. - Nu-i adevărat.
Ai omis o informaţie cheie, nu-i aşa?
Ai păstrat ceva pentru că ştiai care e planul nostru.
Întrebarea e de ce ne-ai lăsat să intrăm totuşi.
- A fost un test. - Pentru ce?
Nu contează. L-ai picat.
Am extras toate informaţiile pe care le aveai acolo.
Abordarea visului tău este evidentă.
Aşa că lasă-mă în pace.
Nu pari să înţelegi, dle Saito. Cei care ne-au angajat
nu vor accepta un eşec. Nu vom rezista două zile.
Cobb?
Se pare că va trebui să simplific puţin situaţia.
Spune-ne ce ştii! Spune-ne imediat ce ştii!
Niciodată nu mi-a plăcut covorul acesta.
Se pătează şi decolorează diferit.
Astfel ştii că e din lână.
Iar acum...
un fir de poliester.
Asta înseamnă că nu sunt pe covorul din apartamentul meu.
Sunteţi la înălţimea reputaţiei, dle Cobb.
Încă visez.
- Unde s-a dus? - Nu vom fi plătiţi.
Să visezi în vis. Sunt impresionat.
Însă în visul meu, joci după regulile mele.
- Da, dar să vedeţi, dle Saito... - Nu ne aflăm în visul tău.
Suntem în al meu.
Cretinule. Cum de ai încurcat covorul?
- N-a fost vina mea. - Tu eşti arhitectul.
- Nu ştiam c-o să-şi frece obrazul de el! - Ajunge.
- Ce naiba faci acolo? - Totul e sub control.
Nu mi s-a părut a fi sub control.
N-avem timp de asta. Eu cobor la Kyoto.
De ce? Încă mai trebuie să verificăm fiecare compartiment.
Nu-mi plac trenurile. Ascultă.
Fiecare e pe cont propriu.
- Alo, da. - Bună, tati.
Bună, tati...
Bună, copii... Ce faceţi? Sunteţi bine?
- Bine. - Cred că bine.
Bine? Cine crede că bine? Tu, James?
Da. Când vii acasă, tată?
Nu pot, dragule. Nu pot.
- O vreme n-o să pot, îţi aminteşti? - De ce?
Ţi-am spus, am plecat în interes de serviciu, da?
Bunica spune că n-o să te mai întorci niciodată.
Phillipa, tu eşti? Vrei să mi-o dai pe bunica la telefon?
A dat din cap că nu.
Să sperăm că se înşeală în privinţa asta.
- Tati. - Da, James.
Mami e cu tine?
James, am mai discutat despre asta. Mami nu mai printre noi.
Dar unde?
Gata, copii. Luaţi-vă rămas bun.
Ascultaţi, vreau să vă trimit câteva cadouri la bunica.
Să fiţi cuminţi. Să...
- Cursa noastră e pe acoperiş. - Bine.
- Te simţi bine? - Da, da. Sunt bine.
- De ce? - Blocat în vis, apariţia lui Mal...
Îmi pare rău pentru piciorul tău. Nu se va mai întâmpla.
Se agravează, nu-i aşa?
Nu mă scuz decât o dată, Arthur.
- Unde-i Nash? - N-a apărut. Vrei să-l aştepţi?
Nu. Trebuia să ducem planurile lui Saito de expansiune la Cobol Engineering
acum două ore. Deja au aflat c-am eşuat. E timpul să dispărem.
- Şi unde vrei să te duci? - La Buenos Aires.
Scap de acuzaţii şi poate caut ceva de lucru când se mai liniştesc lucrurile.
- Tu? - În State, dle.
Transmite-le salutări.
Şi-a vândut arta. A renunţat la companie şi şi-a negociat viaţa.
Îţi las ţie plăcerea.
Eu nu procedez aşa.
- Ce vei face cu el? - Nimic.
Dar nu pot vorbi în numele celor de la Cobol Engineering.
- Ce vrei de la noi? - Implant.
- Se poate? - Bineînţeles că nu.
Dacă poţi fura o idee din mintea cuiva, de ce n-ai putea implanta alta în loc?
Bun, uite cum îţi sădesc o idee în minte. Îţi spun...
"Nu te gândi la elefanţi".
- La ce te gândeşti? - La elefanţi.
Corect. Dar nu e ideea ta, pentru că ştii că eu ţi-am dat-o.
Mintea poate detecta întotdeauna sursa ideii.
- Adevărata inspiraţie e imposibil de mimat. - Nu-i adevărat.
- Poţi s-o faci? - Am de ales?
Pot să găsesc şi singur o metodă de a i-o plăti lui Cobol.
- N-ai nevoie de opţiuni. - Optez să plec, dle.
Spune echipajului unde vrei să mergi.
Dle Cobb!
Ţi-ar plăcea să mergi acasă? În America.
- La copiii tăi. - Nu poţi rezolva asta.
- Nimeni nu poate. - Exact ca un implant.
Cobb, vino.
Cât de complexă este ideea?
- E destul de simplă. - Nicio idee nu e simplă
când trebuie s-o implantezi în mintea cuiva.
Cel mai mare adversar al meu e un om în vârstă, cu sănătatea precară.
Fiul lui va moşteni în curând conducerea corporaţiei.
Vreau să ia decizia de a desfiinţa imperiul tatălui său.
- Cobb, n-ar trebui să facem asta. - Stai aşa.
Dacă aş face asta... dacă aş putea-o face, aş vrea o garanţie.
De unde ştiu că respecţi pactul?
Nu ştii.
Dar eu ştiu. Eşti pregătit să-ţi asumi riscul?
Sau vei deveni un bătrân plin de regrete,
aşteptând să moară singur?
Alcătuieşte-ţi echipa, dle Cobb. Dar alege-ţi mai înţelept oamenii.
Ştiu cât de mult îţi doreşti să mergi acasă.
- Dar nu se poate face aşa ceva. - Ba da, se poate.
- Trebuie să pătrunzi suficient de profund. - N-ai de unde să ştii asta.
Am mai făcut-o şi înainte.
Cui i-ai făcut-o?
Mergem la Paris?
Vom avea nevoie de un alt arhitect.
Niciodată nu ţi-a plăcut biroul tău, nu?
N-am spaţiu să gândesc în chichineaţa aia.
Eşti în siguranţă aflându-te aici?
Extrădarea dintre Franţa şi Statele Unite e un coşmar birocratic, ştii asta.
Cred c-ar putea găsi o cale să rezolve cazul tău.
Am adus ceva pentru copii. Dă-le-o când vei avea ocazia.
Va fi nevoie de mai mult decât un animăluţ de pluş
pentru a-i convinge pe copii că încă mai au tată.
Fac şi eu ce ştiu.
- Fac ce m-ai învăţat. - Nu te-am învăţat să fii hoţ.
Nu, m-ai învăţat să pătrund în mintea oamenilor, iar după ce s-a întâmplat,
unii vor să împiedice modul legitim în care folosesc această abilitate.
Ce faci aici, Dom?
Cred c-am găsit drumul spre casă.
E un serviciu făcut unor oameni foarte, foarte puternici.
Cred că m-ar putea scăpa de acuzaţii definitiv.
Dar am nevoie de ajutorul tău.
Ai venit să-l corupi pe unul dintre cei mai buni.
Ştii care-i oferta mea. Trebuie să-i laşi să decidă singuri.
- Bani. - Nu numai bani. Îţi aminteşti.
E o şansă de a construi catedrale, oraşe întregi,
lucruri care n-au existat niciodată.
Lucruri ce nu au putut exista în lumea reală.
Vrei să mai permit cuiva să te urmeze în fantezia ta.
Ei practic nu intră în vis. Ei proiectează nivelele
şi-i învaţă pe visători. Asta-i tot.
Proiectează-le singur.
Mal nu m-ar lăsa.
Revino la realitate, Dom. Te rog.
Acei copii, nepoţii tăi, aşteaptă ca tatăl lor să se întoarcă acasă.
Asta e realitatea lor. Prin acest serviciu, acest ultim serviciu, voi ajunge la ei.
N-aş fi venit dacă aş fi ştiut orice altă cale.
Am nevoie de un arhitect care să fie la fel de bun pe cât eram eu.
Am pe cineva şi mai bun. Ariadne.
Aş vrea să ţi-l prezint pe dl Cobb.
- Mă bucur să te cunosc. - Dacă ai câteva clipe...
Dl Cobb are o ofertă de lucru pe care ar vrea să ţi-o prezinte.
- Îmi oferi de lucru? - Nu chiar.
Am un test pentru tine.
N-o să-mi spui nimic despre asta mai întâi?
Înainte să-ţi dau detaliile, trebuie să ştiu c-o poţi face.
- De ce? - Fie vorba între noi, nu e tocmai legal.
Ai două minute să desenezi un labirint care să poată fi rezolvat într-un minut.
Stop.
Iar.
Stop.
Trebuie să fii şi mai bună.
Aşa mai merge.
Se spune că nu folosim decât o fracţiune din potenţialul real al creierului.
Asta când suntem treji.
Când dormim, mintea poate face aproape orice.
- De exemplu? - Imaginează-ţi că desenezi o clădire, da?
Îi creezi conştient fiecare detaliu.
Însă uneori e ca şi cum s-ar crea singură. Dacă înţelegi ce vreau să spun.
- Da, da. Ca şi cum s-ar descoperi. - Inspiraţie autentică, nu?
În vis, mintea noastră face asta continuu.
Ne creăm şi ne percepem lumea simultan.
Mintea noastră realizează atât de bine acest lucru,
încât nici nu ştim că se întâmplă.
Asta ne permite să intrăm direct în mijlocul acestei proceduri.
- Cum? - Preluând controlul părţii creative.
Aici voi avea nevoie de tine. Vei crea lumea visului.
Noi vom aduce subiectul în acel vis,
iar el îl va percepe ca pe propriul subconştient.
Cum aş putea aduna vreodată suficiente detalii pentru a-i face să creadă că-i real?
Visele par reale în timp ce te afli în ele, nu?
Numai când ne trezim realizăm că ceva era ciudat.
Hai să te întreb ceva. Nu ţi-ai amintit niciodată începutul unui vis, nu?
Mereu te aflai direct în mijlocul acţiunii.
- Da, aşa cred. - Noi cum am ajuns aici?
- Tocmai veneam de la... - Gândeşte-te, Ariadne.
Cum ai ajuns aici? Unde te afli acum?
- Visăm? - Dormi în mijlocul atelierului.
E prima ta lecţie despre visul comun. Păstrează-ţi calmul.
Dacă e doar un vis, atunci tu de ce...
Niciodată nu e doar vis, nu? Când ai faţa plină de cioburi,
doare ca naiba. Când visezi, pare real.
Asta a perfecţionat armata. Era un program de instruire,
ca soldaţii să se împuşte şi înjunghie reciproc, după care să se trezească.
Cum de s-au implicat şi arhitecţii?
Cineva trebuia să proiecteze visele, nu?
- Ne mai laşi încă 5 minute? - 5 minute?
Vorbim de cel puţin o oră.
În vis, funcţiile minţii sunt accelerate,
iar timpul pare să treacă mai lent.
Cinci minute din lumea reală echivalează cu o oră în vis.
Hai să vedem ce poţi face în 5 minute.
Avem schiţa de bază. Librăria, cafeneaua...
Aproape totul se află deja aici.
- Cine sunt oamenii? - Proiecţiile subconştientului meu.
- Al tău? - Da. Ţine minte, tu eşti cea care visează.
Tu ai construit lumea aceasta. Eu sunt subiectul, mintea mea o populează.
Tu practic poţi vorbi cu subconştientul meu.
E una dintre metodele prin care extragem informaţia de la subiect.
- Ce altă metodă mai e? - Crearea unui loc sigur, ca un...
un seif bancar sau o închisoare.
Mintea o va umple automat cu informaţiile pe care vrea să le protejeze.
- Ai înţeles? - Apoi intri şi le furi.
Păi...
Credeam că zona visului e mai mult vizuală, dar se bazează mai mult pe percepţie.
Mă-ntreb ce se întâmplă când începi să modifici toate legile fizice.
- Impresionant, nu? - Da, este.
De ce se uită toţi la mine?
Pentru că subconştientul meu simte că altcineva crează această lume.
Cu cât schimbi mai mult lucrurile, cu atât mai repede proiecţiile
încep să conveargă.
- Să conveargă? - Percep natura străină a visătorului.
Atacă la fel ca celulele albe din sânge care luptă contra infecţiilor.
- Ne vor ataca? - Nu, doar pe tine.
E minunat, dar crede-mă, dacă vei continua să modifici lucrurile...
Iisuse! Vrei să-i spui subconştientului tău s-o ia mai uşor?
E subconştientul meu. Aminteşte-ţi că nu-l pot controla.
Impresionant.
Cunosc acest pod. Locul acesta e real, nu?
Da, îl traversez zilnic în drum spre colegiu.
Nu recrea niciodată locuri din memoria ta.
Imaginează-ţi întotdeauna locuri noi.
Dar trebuie să desenezi din ce cunoşti, nu?
Foloseşte doar detaliile. Un felinar sau o cabină telefonică.
- Niciodată zone întregi. - De ce nu?
Pentru că proiectarea unui vis din memorie e cel mai simplu mod
de a delimita ce e real şi ce e vis.
Asta ţi s-a întâmplat ţie?
Ascultă-mă. N-are nicio legătură cu mine, înţelegi?
De asta ai nevoie de mine să-ţi proiectez visele?
Las-o în pace! Nu vă apropiaţi!
- Înapoi! - Cobb!
- Lasă-mă în pace! - Dă-mi drumul!
- Nu! Mal! - Cobb!
- Mal! - Trezeşte-mă!
- Mal, nu! Nu! - Trezeşte-mă!
Mal, nu!
Uită-te la mine. N-ai nimic.
- Eşti teafără. - De... de ce nu mă trezeam?
Pentru că nu se scursese timpul şi nu te poţi trezi într-un vis
decât dacă mori.
- Arată-mi totemul. - Ce?
- Un totem e ceva mic, personal... - Halal subconştient mai ai, Cobb!
- E într-adevăr fermecătoare! - Înţeleg. Ai cunoscut-o pe dna Cobb.
- E soţia lui? - Da. Deci, un totem...
Ai nevoie de un obiect mic pe care să-l poţi purta mereu la tine,
fără să ştie nimeni de el.
- Ca o monedă? - Nu, trebuie să fie ceva unic.
Acesta e un zar măsluit.
Nu te pot lăsa să-l atingi. N-ar mai fi de niciun folos.
Numai eu îi cunosc greutatea părţii măsluite.
Astfel, când îţi vei privi totemul,
vei avea certitudinea că nu te afli în visul altcuiva.
Nu ştiu dacă chiar nu vezi ce se întâmplă sau pur şi simplu nu vrei să vezi,
dar Cobb are câteva probleme grave pe care încearcă să le ascundă.
N-am de gând să-mi deschid mintea în faţa unuia ca el.
Se va întoarce. N-am mai văzut pe nimeni care să înveţe aşa rapid.
Realitatea nu-i va mai fi suficientă, iar când se va întoarce...
Dacă se întoarce, pune-o să proiecteze labirinturi.
- Tu unde pleci? - Trebuie să-l vizitez pe Eames.
Eames? Nu, e în Mombasa. E curtea lui Cobol.
- E un risc necesar. - Sunt o mulţime de hoţi abili.
Nu ne trebuie un simplu hoţ. Avem nevoie de un falsificator.
Poţi să le freci cât vrei una de alta, n-or să facă pui.
- Nu se ştie niciodată. - Hai să-ţi iau ceva de băut.
Tu plăteşti.
- Tot n-ai învăţat să scrii corect. - Testează-mă.
Cu caligrafia cum stai?
- Sunt cel mai bun din oraş. - Bun.
Mulţumesc frumos.
Implantare.
Înainte să te deranjezi să-mi spui că-i imposibil...
Ba e foarte posibil. Numai că-i al naibii de dificil.
- Interesant. - Arthur îmi tot repetă că nu se poate.
Arthur... Încă mai lucrezi cu isteţul ăla?
- E bun în ceea ce face, nu? - Cel mai bun. N-are pic de imaginaţie.
Nu ca tine.
Dacă vrei să implantezi, ai nevoie de imaginaţie.
Hai să te întreb ceva. Ai mai făcut-o vreodată?
Am încercat. Am pus ideea la locul ei, dar n-a dat rezultate.
- N-aţi implantat-o destul de adânc? - Nu, nu-i vorba doar de profunzime.
Ai nevoie de cea mai simplă variantă a ideii pentru ca ea
să se dezvolte natural în mintea subiectului. Mintea e o artă foarte subtilă.
Care-i ideea pe care vrei s-o implantezi?
Vrem ca moştenitorul unei mari corporaţii să dizolve imperiul tatălui său.
Vezi? Ai o multitudine de motivaţii politice şi atitudini anti manipulare de stabilit.
Şi cu toate astea, totul depinde de prejudecăţile subiectului tău.
Ceea ce trebuie să faci e să începi cu începutul.
- Şi care e? - Relaţia cu tatăl.
- Ai un chimist? - Nu, încă nu.
Bun. E un tip pe aici, Yusuf.
Are propriile lui reţete.
- Când mă duci la el? - Imediat ce-ţi pierzi urma.
- Cel de la bar. - Cobol Engineering.
Recompensa pentru capul meu se dă dacă sunt viu sau mort?
Nu-mi amintesc. Să vedem dacă începe să tragă.
Creăm o diversiune şi ne vedem la barul de jos cam în jumătate de oră.
- Ne reîntoarcem aici? - E ultimul lucru pe care l-ar bănui.
Bine.
Freddy! Freddy Simmons. Doamne, tu eşti, nu-i aşa?
- Cine? - Ba nu eşti.
Acum nu visezi, nu?
Rămâi în urmă!
Nu, cafea. O cafea.
Cafea.
Vreţi să ne plimbă, dle Cobb?
- Ce faceţi în Mombasa? - Trebuie să-mi protejez investiţia.
Deci asta înţelegi tu prin a-ţi pierde urma.
E o altă urmă.
Cobb spunea c-o să te întorci.
- Am încercat să nu vin, dar... - Dar nu mai există ceva similar.
Este... creaţie pură.
Ne uităm la ceva arhitectură paradoxală? Va trebui să stăpâneşti câteva trucuri
dacă vei construi trei nivele complete de vis.
- Scuză-mă. - Ce fel de trucuri?
În vis poţi păcăli structurile să ia forme imposibile.
Astfel vei putea crea bucle închise, cum sunt Treptele Penrose.
Scări nesfârşite.
Vezi?
E un paradox. O astfel de buclă închisă te va ajuta să maschezi limitele visului creat.
Cât de mari vor trebui să fie aceste nivele?
Pot fi de la dimensiunea podelei unei clădiri la un oraş întreg.
Dar trebuie să fie suficient de complicate
pentru a ne putea ascunde de proiecţii.
- Un labirint. - Exact, un labirint.
- Cu cât e mai complex labirintul... - Cu atât avem mai mult timp
- până să ne surprindă proiecţiile? - Exact.
Subconştientul meu pare să fie suficient.
Stai să vezi când devine urât.
Nimănui nu-i place să simtă că cineva se joacă cu mintea sa.
Cobb nu mai poate proiecta, nu?
Nu ştiu dacă nu mai poate, dar n-o va face.
Crede că e mai sigur să nu cunoască machetele.
- De ce? - Nu vrea să-mi spună.
Cred că din cauza lui Mal.
- Fosta lui soţie? - Nu, nu fosta.
- Sunt împreună încă? - Nu, ea...
Ea e moartă.
Ceea ce vezi nu e decât felul în care o proiectează el.
- Ea cum era în lumea reală? - Adorabilă.
- Căutaţi un chimist? - Da.
Să aleagă ingredientele pentru o operaţiune?
- Şi să meargă pe teren cu noi. - Nu prea merg pe teren, dle Cobb.
Avem nevoie de tine acolo, să amesteci ingredientele conform nevoilor noastre.
- Şi care sunt? - Mare adâncime.
Un vis în vis? Două nivele?
Trei.
Imposibil. Atâtea vise într-un vis fac ca totul să fie foarte instabil.
Ca să fie posibil, ar trebui adăugat un sedativ.
Unul foarte puternic.
- Câţi membri sunt în echipă? - Cinci.
Şase.
Singurul mod de a şti că ţi-ai îndeplinit misiunea e să vin cu tine.
Nu avem locuri pentru turişti într-o asemenea operaţiune, dle Saito.
De data asta s-ar părea că aveţi.
Cred că acesta e un loc bun pentru a începe. Îl folosesc zilnic.
- Pentru ce? - O să-ţi arăt.
- Poate n-o să vrei să vezi. - După tine.
6, 10, 12. Fir-ar, sunt toţi conectaţi.
Vin zilnic pentru un vis comun.
Vezi? Perfect stabil.
- Cât timp visează? - Trei, patru ore zilnic.
- Şi cât durează visul? - Cu această mixtură?
- Cam 40 de ore fiecare, zilnic. - Ei de ce fac asta?
Spune-i, dle Cobb.
După o vreme devine singurul mod în care mai poţi visa.
Tu mai visezi, dle Cobb?
- Vin zilnic aici să doarmă? - Nu.
Vin să fie treziţi. Visul a devenit realitatea lor.
Cine ar putea afirma contrariul?
Să vedem de ce eşti în stare.
Ştii cum să mă găseşti.
Ştii ce trebuie să faci.
Pătrunzător, nu?
Te simţi bine, dle Cobb?
Da, da. Sunt bine.
Robert Fischer, moştenitorul conglomeratului energetic Fischer-Morrow.
Ce problemă ai cu acest domn Fischer?
Nu te priveşte.
Dle Saito, acesta nu este spionaj industrial obişnuit.
Mi-aţi cerut o implantare. Sper că înţelegeţi gravitatea cerinţei.
Sămânţa pe care o vom planta în mintea acestui om, va deveni idee.
Ideea aceasta îl va caracteriza. S-ar putea să-l schimbe.
S-ar putea să-l schimbe complet.
Suntem singura companie care stă între ei şi dominarea pieţei energetice.
Nu mai facem faţă. În curând vor deţine controlul resurselor energetice
a jumătate de mapamond. Vor deveni o nouă super-putere.
Lumea are nevoie ca Robert Fischer să se răzgândească.
Aici intervenim noi. Cum e relaţia dintre Robert Fischer şi tatăl lui?
Conform zvonurilor, e o relaţie destul de complicată.
Dar nu ne putem baza doar pe zvonuri, nu?
Îmi poţi aranja o întâlnire cu acest om? Browning, mâna dreaptă a lui Fischer.
Bunicul lui Fischer junior.
Ar putea deveni posibil, dacă obţii referinţele potrivite.
Referinţele fac parte din specializarea mea, dle Saito.
Nu presimt nicio reglementare. Pune-i la pământ.
Dle Browning, politica lui Maurice Fischer a fost mereu cea de a evita litigiile.
Să-i transmitem preocuparea ta direct lui Maurice?
- Nu sunt sigur dacă e necesar. - Nu, nu, nu. Cred c-ar trebui.
Cum se simte? Nu vreau să-l necăjesc inutil, dar...
Robert, ţi-am spus să nu vii în oraş.
Nu vorbiţi, dle Fischer.
Treci peste!
Niciodată. Niciodată nu m-ai ascultat.
Părăseşte oraşul.
Îngrozitor.
Probabil e o amintire pe care o preţuieşte.
Eu i-am aşezat-o lângă pat. Nici măcar n-a observat.
Robert... trebuie să discutăm despre o împuternicire legală.
- Ştiu că sunt clipe dificile. - Nu acum, unchiule Peter.
Dar e absolut necesar să începem să...
Vulturii dau târcoale.
Cu cât e mai bolnav Maurice Fischer, cu atât mai puternic devine Peter Browning.
Am avut nenumărate ocazii de a-l observa pe Browning,
de a-i adopta prestanţa fizică, de a-i studia manierele ş.a.m.d.
În prima etapă a visului îl voi interpreta pe Browning
şi voi sugera concepte minţii conştiente a lui Fischer.
Apoi, când îl vom purta la un nivel propriu mai profund,
proiecţia lui Browning ar trebui să aibă efect de feedback asupra lui.
- Deci îşi va da singur ideea. - Exact.
Doar în acest mod va fi implantată. Trebuie să pară că el a gândit-o.
Eames, sunt impresionat.
Mărturisirea ta e la fel de apreciată ca de obicei, Arthur. Mulţumesc.
Voiai să intri singur în vis?
Nu, nu. Făceam un experiment.
Nu mi-am dat seama că mai e cineva aici. Deci...
- De fapt lucram la totemul meu. - Lasă-mă să arunc o privire.
Deci înveţi, nu?
E o soluţie elegantă de a păstra legătura cu realitatea.
- A fost ideea ta? - Nu, a fost a lui Mal, mai exact.
Acesta era al ei. Îl învârtea în vis şi nu se oprea.
Se roteşte la nesfârşit.
- Arthur mi-a spus c-a decedat. - Cum ies labirinturile?
Fiecare nivel are legătură cu partea subconştientului subiectului
pe care încercăm s-o accesăm.
Deci, la primul nivel vor fi spitale, ca Fischer să-şi aducă tatăl.
Am o întrebare referitoare la această machetă.
Nu, nu, nu. Nu-mi arăta detaliile. Numai visătorul trebuie să cunoască macheta.
De ce e atât de important?
În caz că unul dintre noi îşi aduce propriile proiecţii,
n-am vrea ca ele să cunoască detaliile labirintului.
Te referi la eventualitatea în care o aduci pe Mal.
- N-o poţi lăsa pe dinafară, nu? - Aşa-i.
Nu poţi construi, deoarece dacă tu cunoşti labirintul, îl cunoaşte şi ea.
Asta ar sabota întreaga operaţiune.
- Cobb, ceilalţi ştiu? - Nu. Nu, ei nu ştiu.
Trebuie să-i avertizezi dacă situaţia se agravează.
N-a spus nimeni că se agravează.
Trebuie să ajung acasă. Numai de asta îmi pasă acum.
De ce nu poţi merge acasă?
Pentru că ei cred c-am ucis-o.
- Mulţumesc. - Pentru ce?
Că nu m-ai întrebat dacă am făcut-o.
Am împărţit imperiul tatălui meu.
Asta este evident o idee care ar trebui proiectată.
De asta trebuie să i-o implantăm adânc în subconştient.
Subconştientul e motivat de emoţie, nu? Nu de raţiune.
Trebuie să găsim o metodă de a traduce asta într-un concept emoţional.
Cum transformi o strategie de afaceri într-o emoţie?
MAURICE ŞI ROBERT - DOUĂ GENERAŢII FISCHER DOUĂ TIPURI COMPLET DIFERITE DE MANAGEMENT
Asta încercăm să aflăm aici, nu?
Relaţia dintre Robert şi tatăl lui e cel puţin stresantă.
Nu-mi amintesc asta.
I-am putea sugera să dizolve compania tatălui
ca o formă de a i-o plăti bătrânului.
Nu, eu cred că emoţiile pozitive
triumfă mereu asupra celor negative.
Toţi aspirăm să ne împăcăm, să ne purificăm sufletul.
Vrem ca Robert Fischer să aibă o reacţie emoţională pozitivă la toate astea.
Bine, atunci încearcă aşa.
"Tata e de acord cu dorinţa mea de a crea singur, de a nu-i călca pe urme".
S-ar putea să funcţioneze. S-ar putea.
Vom avea nevoie de ceva mai sigur decât o probabilitate.
Mulţumesc pentru contribuţia ta, Arthur.
Iartă-mă c-am vrut să fii mai specific, Eames.
- Specific? - Implantul nu ţine de specific.
Când vom pătrunde în mintea lui, va trebui să lucrăm cu ce găsim.
La ultimul nivel vom dezvolta relaţia cu tatăl lui.
Vom planta... "Nu-i voi călca tatălui meu pe urme".
La următorul nivel, îl alimentăm cu: "voi crea eu însumi ceva pentru mine".
În timp ce ne apropiem de ultimul nivel, scoatem artileria grea.
- "Tata nu doreşte să fiu ca el". - Exact.
După cele trei nivele, visul se va spulbera la cea mai mică tulburare.
Îl vom seda.
Pentru un somn suficient de profund în care să creăm 3 nivele de vis,
trebuie să combinăm sedative extrem de puternice.
Noapte bună.
Compusul pe care îl voi folosi pentru visul comun,
crează o legătură foarte puternică între visători,
plus că accelerează funcţiile creierului.
Cu alte cuvinte, ne acordă mai mult timp la fiecare nivel.
Activitatea creierului va fi de 20 de ori mai intensă în vis.
Când intri într-un vis din vis, efectul este compus.
- Sunt 3 vise, adică 10 ore, 20 de... - Scuze, matematica nu e punctul meu forte.
- Cât timp înseamnă? - O săptămână la primul nivel.
Şase luni la al doilea, iar la al treilea nivel...
10 ani.
Cine şi-ar putea dori să fie blocat într-un vis timp de 10 ani?
Depinde de vis.
După ce efectuăm implantul, cum ieşim?
Sper că te gândeşti la ceva mai elegant decât să mă împuşti în cap.
- Un impuls. - Ce fel de impuls?
Acesta, Ariadne, este un impuls.
Va fi o senzaţie de cădere, de zdruncin, te trezeşti
şi ieşi din vis.
Vom simţi impulsul cu genul acesta de sedativ?
Asta-i partea a doua.
L-am modificat pentru a lăsa intacte toate funcţiile urechii.
Astfel, oricât de profund ar fi somnul, cel ce doarme va putea simţi căderea.
Sau trânta.
Şmecheria e să sincronizezi impulsul
să poată pătrunde prin toate cele trei nivele.
Putem folosi un fond muzical pentru sincronizarea diferitelor impulsuri.
N-are nicio operaţie programată, nicio vizită la dentist, nimic.
Nu trebuia să facă o operaţie la genunchi?
Nimic. Nimic pentru care să-l anestezieze. Avem nevoie de cel puţin 10 ore.
Zborul de la Sydney spre Los Angeles.
E unul dintre cele mai lungi din lume, iar el zboară la fiecare două săptămâni.
Înseamnă că zboară cu avionul particular.
Nu şi dacă se execută reparaţii neprevăzute la avionul lui.
- Dar ar trebui să fie un 747. - De ce?
Pentru că la un 747 pilotul stă sus,
iar clasa I se află pe culoarul inferior, ca nimeni să nu treacă pe acolo.
Ar trebui să cumperi întreaga cabină şi toate zborurile clasei I.
Am cumpărat compania aeriană. Părea mai simplu.
S-ar părea c-am obţinut cele 10 ore.
Ariadne. Ai lucrat excelent.
Ştii cum să mă găseşti. Ştii ce trebuie să faci.
Îţi aminteşti când m-ai cerut de soţie?
- Bineînţeles că da. - Ai spus c-ai avut un vis.
Că vom îmbătrâni împreună.
Putem s-o facem.
N-ar trebui să fii aici.
Voiam să văd ce fel de teste faci în fiecare seară aici singur.
- Orice ar fi, n-au legătură cu tine. - Au foarte mare legătură cu mine.
- Mi-ai cerut să-mi împart visele cu tine. - Nu acestea. Astea sunt ale mele.
- De ce îţi faci asta? - E singurul mod în care mai pot visa.
- De ce e aşa important să visezi? - În visele mele, suntem încă împreună.
Astea nu sunt simple vise.
Sunt amintiri, iar tu ai spus să nu folosesc niciodată amintirile.
- Ştiu ce-am spus. - Încerci s-o ţii în viaţă.
- N-o poţi lăsa să plece. - Nu înţelegi.
Acestea sunt momente pe care le regret şi amintiri pe care trebuie să le schimb.
Ce regrete ai acolo?
Trebuie să înţelegi un lucru în legătură cu mine.
- Asta e casa ta? - Da, a mea şi a lui Mal.
- Ea unde e? - A murit deja.
El e fiul meu, James. Sapă după ceva, probabil după un vierme.
Ea e Phillipa.
M-am gândit să-i strig, să se întoarcă, să zâmbească şi să le privesc
feţişoarele frumoase, dar e prea târziu.
Acum sau niciodată, Cobb.
Apoi intru în panică. Realizez că nu vreau să regret acest moment,
dar trebuie să le văd chipurile pentru ultima oară.
James! Phillipa! Intraţi în casă!
E un moment din trecut.
Orice aş face, nu pot schimba acest moment.
Mă pregătesc să-i strig, dar ei fug.
Ca să le mai văd chipurile, trebuie să mă întorc acasă.
În lumea reală.
- Ce faci aici? - Numele meu e...
Ştiu cine eşti. Ce faci aici?
- Încerc să înţeleg. - Cum ai putea înţelege?
Ştii cum e să iubeşti?
- Să fii o jumătate dintr-un întreg? - Nu.
O să-ţi spun o ghicitoare.
Aştepţi un tren. Un tren care te va duce departe.
Ştii unde o să te ducă trenul, deşi nu eşti sigură.
Dar nu contează. Cum să nu conteze unde te va duce trenul?
Pentru că vom fi împreună.
- Cum ai putut-o aduce aici, Dom? - Ce loc este acesta?
E apartamentul hotelului în care trebuia să ne petrecem aniversarea.
Ce s-a întâmplat aici?
Ai promis! Ai promis că vom fi împreună!
Te rog să rămâi aici! Măcar acum!
Ai spus că vom fi împreună! Ai spus că vom îmbătrâni împreună!
Mă voi întoarce la tine. Îţi promit.
Crezi că poţi proiecta o închisoare a amintirilor în care să o încui?
Chiar crezi că o conţine pe ea?
E timpul. Maurice Fischer tocmai a decedat la Sydney.
- Când e înmormântarea? - Joi, la Los Angeles.
Robert va însoţi trupul cel târziu joi. Ar trebui să ne mişcăm.
Da.
- Cobb, vin cu tine. - I-am promis lui Miles că nu.
Echipa are nevoie de cineva care înţelege prin ce treci.
Nu-i neaparat să fiu eu.
Dar ar trebui să-i arăţi lui Arthur ceea ce tocmai am văzut.
Mai fă-ne rost de un loc în avion.
Dacă urc în avion, iar tu nu respecţi înţelegerea,
după ce aterizăm intru la închisoare pe viaţă.
Îndeplineşte-ţi misiunea de la bord. Voi suna din avion.
Nu vei întâmpina probleme la trecerea prin Biroul de Imigrări.
- Da, este. - Mulţumesc.
Da.
- Al treilea loc pe dreapta. - Mulţumesc.
- Mă scuzaţi. - Eu îmi cer scuze, e greşeala mea.
- Bun venit la bord. Pot să vă iau haina? - Mulţumesc.
LEGAŢI-VĂ CENTURILE FUMATUL INTERZIS
Scuzaţi-mă, e al dumneavoastră? Probabil v-a căzut.
- Domnilor, doriţi ceva de băut? - Apă, te rog.
La fel, te rog.
Mulţumesc.
N-am avut cum să nu observ, sunteţi cumva rudă
cu acel Maurice Fischer?
Da, el... era tatăl meu.
A fost un personaj care inspira.
Condoleanţe.
- Poftim. - Mulţumesc.
În cinstea tatălui tău! Odihnească-se în pace.
Nu puteai face pipi înainte de-a intra în vis?
Scuze.
Ai băut ceva şampanie gratuită înainte de decolare, aşa-i, Yusuf?
Foarte amuzant!
O să caute un taxi pe vremea asta.
- Cretinule! Omule, de ce nu încerci să... - Hai dispari!
Trebuie să închid. Bine. Taxi! Mulţumesc.
Bine. Pe Third Market. Repejor.
Ce faci?
- Scuze, credeam că e liber. - Nu este.
- Poate am putea merge împreună. - Poate n-am putea.
Puteţi trage pe dreapta să-l scoateţi pe acest...
Minunat.
Haide!
Aici ai 500$, iar portofelul valorează mai mult de atât.
Acum poţi să mă laşi la semafor.
Mă tem că...
Acoperiţi-l!
Nu! Nu! Nu! Ce se întâmplă?
Asta nu făcea parte din machetă.
Cobb? Cobb?
Prindeţi-l!
- Eşti teafăr? - Da, sunt bine. Sunt bine.
Şi Fischer e bine. Asta dacă n-are rău de maşină.
Saito?
Aduceţi-l pe Fischer în camera din spate imediat!
- Du-l în camera din spate! - Ce naiba...
- A fost împuşcat? E pe moarte? - Nu ştiu.
Doamne Dumnezeule.
- Unde ai fost? Ce-ai păţit? - Fata a plasat un tren de marfă.
De ce ai pus un tren în mijlocul unei autostrăzi?
- Nu am făcut-o. - De unde a venit?
Permite-mi să te întreb eu ceva. De ce naiba ai fost atacat?
Alea nu au fost proiecţii normale. Au fost antrenate, pentru Dumnezeu...
- Ai dreptate. - Cum e posibil să fie antrenate?
Fischer a angajat un extractor să-i înveţe subconştientul să se apere,
deci subconştientul lui e "militarizat".
Ar fi trebuit să apară în cercetare. Îmi cer scuze.
- Atunci de ce naiba n-a apărut? - Calmează-te.
Nu-mi spune să mă calmez. Asta a fost sarcina ta, la naiba!
A fost responsabilitatea ta! Trebuia să-i verifici trecutul lui Fischer în detaliu.
Nu suntem pregătiţi pentru genul ăsta de violenţă.
Am mai avut parte de subconştient antrenat şi înainte.
O să fim puţin mai atenţi şi-o să fim în regulă.
Asta nu făcea parte din plan. E pe moarte, pentru Dumnezeu!
- Hai să-i alinăm durerea. - Nu, nu.
- Nu face asta! - Ce s-a întâmplat, Cobb?
- Nu face asta! - E în agonie, îl trezesc.
- Nu, nu-l va trezi. - Cum adică nu-l va trezi?
- Nu-l va trezi. - Când murim într-un vis, ne trezim.
Nu din asta. Suntem prea sedaţi să ne trezim în felul ăsta.
- Bine, şi ce se întâmplă când murim? - Cădem în uitare.
- Vorbeşti serios? - Uitare?
- Zona neproiectată a visului. - Ce naiba e acolo jos?
Doar subconştient brut şi infinit. Nu-i nimic acolo jos.
Cu excepţia a ce-a fost lăsat în urmă de oricine a mai împărţit un vis
şi a mai fost blocat acolo înainte. Acea persoană în cazul nostru, fiind tu.
Pentru cât timp putem fi blocaţi acolo?
Nici nu intră în discuţie să scăpăm până sedativul...
- Cât timp, Yusuf? - Decenii, poate pentru totdeauna. Nu ştiu.
Întreabă-l pe el, el e cel care a mai fost acolo.
Duceţi-l sus.
Grozav. Mulţumesc.
Deci, acum suntem blocaţi în mintea lui Fischer, luptându-ne cu armata sa,
iar dacă murim, suntem pierduţi în uitare
până când creierii noştri o să ajungă omletă.
Ai luat primul ajutor?
Deci ştiai de riscul ăsta şi nu ne-ai spus?
Nu trebuia să fie niciun risc
pentru că n-am ştiut c-o să avem parte de focuri de armă.
N-aveai niciun drept.
Era singurul mod prin care puteam avansa trei niveluri.
Şi tu, ştiai despre toate astea şi ai continuat.
Am avut încredere în el.
Ai avut încredere în el. Ce? Ţi-a promis jumătate din partea lui?
Nu. Toată partea lui. Cum a zis şi el, a mai făcut-o înainte.
A mai făcut-o înainte, când, cu Mal? De parcă atunci ar fi decurs foarte bine?
N-are nimic de-a face cu asta. Am făcut ce trebuia ca să mă întorc la copiii mei.
Deci ne-ai condus într-o zonă de război fără cale de scăpare.
Există o cale de scăpare. Continuăm cu planul şi facem asta cât mai repede posibil
şi ieşim folosind lovitura. Ca şi înainte.
Las-o baltă, dacă intrăm mai adânc, tot ce facem e să mărim riscul.
Eu cred că rămân la nivelul ăsta, băieţi.
Paza lui Fischer încercuieşte locul ăsta, pe măsură ce vorbim.
Zece ore de zbor înseamnă o săptămână la nivelul ăsta.
Asta înseamnă că fiecare dintre noi va fi omorât. Asta o pot garanta.
N-avem nicio altă variantă decât să continuăm şi s-o facem cât mai repede.
Doar mai adânc putem avansa.
Pregăteşte-te. Tu, hai să-l "şifonăm" puţin.
Sunt asigurat împotriva răpirilor cu până la zece milioane.
- Asta ar trebui să fie destul de simplu. - Taci! N-o să fie.
În biroul tatălui tău, dincolo de bibliotecă, este seiful lui personal.
- Ne trebuie cifrul. - Nu ştiu de niciun seif.
Asta nu înseamnă că nu ştii combinaţia.
- Spune-ne care e. - Nu ştiu.
Avem o sursă competentă, să ştii.
Da? Şi cine e acea sursă?
500$, a costat asta?
- Ce-i înăuntru? - Bani, carduri, buletin şi asta.
- Folositoare? - Poate.
- E rândul tău. Avem o oră. - O oră?
Parcă trebuia să am toată noaptea să exersez.
Saito nu trebuia să fie împuşcat în piept.
Avem o singură oră, acum află ceva folositor, te rog.
- Ce-a fost asta? - Sursa competentă.
Unchiul Peter...
Nu, nu.
- Fă-l să se oprească. - Combinaţia.
- Nu o ştiu. - De ce Browning zice că o ştii?
Nu ştiu. Lasă-mă să vorbesc cu el şi să aflu.
Aveţi o oră. Începeţi să vorbiţi.
Eşti în regulă?
Eşti ok?
Ticăloşii ăştia mă torturează de 2 zile.
Au pe cineva care are acces în biroul tatălui tău
şi încearcă să-i deschidă seiful.
- Da. - Au zis că eu ar trebui să ştiu cifrul.
Dar nu-l ştiu.
- Da, nici eu. - Poftim?
Maurice mi-a spus că atunci când va muri, tu vei fi singurul care-l va putea deschide.
Nu, nu mi-a dat nicio combinaţie.
Poate că ţi-a dat, poate că n-ai ştiut că e o combinaţie.
Păi, atunci ce?
Nu ştiu. O combinaţie de numere care să însemne ceva
bazată pe experienţele tale cu Maurice.
Nu am avut prea multe momente care să însemne ceva împreună.
Poate după ce mama ta a murit.
După ce mama a murit, ştii ce mi-a zis?
"Robert, nu e nimic de zis".
Păi, nu era foarte emotiv.
Aveam 11 ani, unchiule Pete.
- Cum se simte? - E în agonie.
Când vom ajunge la nivelurile de jos, durerea va fi mai puţin intensă.
- Şi dacă moare? - În cel mai rău caz?
Când se trezeşte, mintea lui va fi complet dusă.
- Cobb, voi onora înţelegerea noastră. - Apreciez asta, Saito.
Dar când te vei trezi nu-ţi vei aminti că am avut o înţelegere.
Uitarea va deveni realitatea ta.
Vei fi pierdut acolo jos pentru atât de mult încât vei deveni un bătrân.
- Plin de regrete? - Aşteptând să moară singur.
Nu, mă voi întoarce. Şi vom fi în viaţă împreună din nou.
Respiră.
Oamenii ăştia o să ne ucidă dacă nu le dăm combinaţia.
- Vor doar o răscumpărare. - I-am auzit.
O să ne târască în duba aia şi-o s-o arunce în râu.
- Bine. Ce e în seif? - Ceva pentru tine.
Maurice a spus că e cel mai valoros cadou pentru tine.
Un testament.
Testamentul lui Maurice este cu Port şi Dunn.
Acela e alternativ. Acesta l-ar înlocui pe acela dacă ai vrea.
Este despre divizarea companiei Fischer-Morrow.
Şi va însemna sfârşitul întregului imperiu.
Să-mi distrugă întreaga moştenire. De ce ar sugera aşa ceva?
Nu ştiu. Te-a iubit, Robert.
- În felul lui. - În felul lui?
La sfârşit, m-a chemat pe patul de moarte.
De abia putea vorbi.
Dar s-a străduit să-mi spună un singur ultim lucru.
M-a tras mai aproape.
Şi n-am putut înţelege decât un singur cuvânt.
"Dezamăgit".
Când ai fost în uitare?
Poate ai convins restul echipei să continue cu treaba asta,
dar ei nu ştiu adevărul.
Adevăr? Ce adevăr?
Adevărul că în orice moment ai putea aduce un tren de marfă prin perete.
Adevărul ca Mal dă târcoale subconştientului tău.
Şi adevărul că pe măsură ce înaintăm în subconştientul lui Fischer,
înaintăm şi în al tău.
Şi nu sunt sigură că ne va place ce găsim.
Lucram împreună. Exploram conceptul de vis în vis.
Am tot presat lucrurile. Vroiam să merg mai adânc şi mai adânc.
Vroiam să merg mai departe.
Nu înţelesesem conceptul că orele ar putea deveni ani acolo jos.
Că am putea fi blocaţi într-atât de adânc încât...
când ne-am trezit pe ţărmul subconştientului nostru,
am pierdut percepţia realului.
Am creat. Am construit o lume pentru noi.
Am făcut asta ani de zile. Am construit pentru noi,
- Cât timp aţi fost blocaţi acolo? - Ceva gen 50 de ani.
Doamne. Cum aţi putut suporta?
N-a fost aşa rău la început. Simţindu-te precum zeii.
Problema era că ştiam că nimic din toate astea nu era real.
În cele din urmă a devenit imposibil pentru mine să trăiesc aşa.
Cum rămâne cu ea?
A ascuns ceva. Ceva adânc în sufletul ei.
Adevărul pe care l-a ştiut cândva, dar a ales să-l uite.
Uitarea a devenit realitatea ei.
Ce s-a întâmplat când te-ai trezit?
Să te trezeşti după asta, după ani, după decenii...
să deveniţi suflete bătrâne aruncate în tinereţe aşa dintr-o dată...
Ştiam că ceva era în neregulă cu ea. Doar că nu vroia să recunoască.
În cele din urmă, mi-a spus adevărul. Era obsedată de o idee.
Această simplă idee care avea să schimbe totul.
Ideea că lumea noastră nu era reală.
Că trebuia să se trezească înapoi la realitate.
Ca pentru a ne întoarce acasă, trebuia să ne sinucidem.
- Cum rămâne cu copiii? - Credea că sunt proiecţii.
Ca adevăraţii noştri copii ne aşteaptă undeva.
- Uite, Cobb! Sunt mama lor. - Calmează-te.
Nu poţi sesiza diferenţa?
Dacă ăsta e visul meu, atunci cum de nu-l pot controla?
Pentru că nu ştii că visezi.
Era sigură că nu era nimic de făcut, oricât de mult...
oricât de mult aş fi rugat-o.
A vrut s-o facă. Dar n-o putea face singură.
M-a iubit aşa mult încât... a venit cu un plan în ziua aniversării noastre.
- Scumpo, ce faci? - Vino şi tu.
Haide înapoi înăuntru. Păşeşte înapoi, haide.
Nu. Am să sar şi tu vei veni cu mine.
Nu, nu o voi face. Ascultă-mă.
Dacă sari, nu te vei trezi, îţi aminteşti?
Vei muri. Acum vino înapoi înăuntru şi hai să vorbim.
Am vorbit destul.
- Mal. - Ieşi pe pervaz sau voi sări chiar acum.
Ok.
O să vorbim despre asta, în regulă?
Tot ce îţi cer e să faci un act de credinţă.
Nu, scumpo.
Nu pot. Ştii că nu pot face asta.
Gândeşte-te un pic la copiii noştri.
Gândeşte-te la James. Gândeşte-te la Phillipa.
Dacă plec fără tine, ţi-i vor lua oricum.
Ce înseamnă asta?
Am depus o scrisoare avocatului nostru
explicându-i cum îmi e frică de siguranţa mea.
Cum m-ai ameninţat cu moartea.
- De ce ai făcut asta? - Te iubesc, Dom.
De ce mi-ai face aşa ceva?
Te-am eliberat de vina în a alege să-i părăseşti.
Ne întoarcem acasă. La copiii noştri adevăraţi.
Nu, Mal, ascultă-mă. Uită-te la mine!
Aştepţi un tren.
- Mal, la naiba, nu face asta! - Un tren care te va duce departe.
- James şi Phillipa te aşteaptă. - Ştii unde speri să te ducă acest tren.
- Ne aşteaptă pe noi! - Dar nu poţi ştii sigur.
- Mal, uită-te la mine! - Dar nu contează.
- Mal, pentru Dumnezeu! - Pentru că veţi fi împreună.
Scumpo, uită-te la mine! Mal, nu!
A pus să fie declarată sănătoasă de trei psihiatri diferiţi.
A fost imposibil pentru mine să explic natura nebuniei ei.
Aşa că am fugit.
Acum sau niciodată, Cobb.
Bine, hai să mergem.
Mi-am lăsat copiii în urmă, şi tot încerc să mă întorc de atunci.
Vina ta o defineşte. Asta îi dă putere.
Dar nu eşti responsabil pentru ideea care a distrus-o.
Şi dacă vom reuşi cu asta,
va trebui să te ierţi. Va trebui s-o confrunţi.
Dar nu trebuie s-o faci singur.
- Nu, nu trebuie... - O fac pentru ceilalţi.
Pentru că ei n-au idee riscul pe care şi l-au asumat venind aici.
Trebuie să ne grăbim.
- Timpul a expirat. - Nu ştiu nicio combinaţie.
- Nu conştient în orice caz. - Dar instinctiv?
Am pe cineva stând în birou chiar acum
gata să introducă cifrul.
Am nevoie de primele 6 numere care-ţi trec prin cap chiar acum.
- N-am idee. - Chiar acum!
Am spus chiar acum!
5, 2, 8, 4, 9, 1.
Va trebui să te descurci mai bine de-atât.
În regulă. Legaţi-l. Mergem la plimbare.
Ce altceva mai vreţi? Mă auziţi?
Ce ai aflat?
Relaţia băiatului cu tatăl e mult mai rea decât ne-am imaginat.
Şi asta cum ne ajută?
Cu cât sunt mai mari problemele, cu atât catharsis-ul e mai puternic.
Cum o să-i împăcăm? Sunt atât de înstrăinaţi.
- Păi, la asta lucrez, nu-i aşa? - Grăbeşte-te.
Proiecţiile se apropie.
Trebuie să plecăm de-aici înainte să fim îngrămădiţi.
La naiba.
Nu-ţi fie teamă să visezi la mai mare, dragule.
Trebuie să-i îndreptăm ura purtată tatălui către nas.
O să-i stricăm singura lui relaţie pozitivă?
Nu, o să reparăm relaţia cu tatăl lui
arătându-i adevărata faţă a naşului.
Fischer ar trebui să ne plătească mai mult decât Saito pentru misiunea lui.
Cum rămâne cu securitatea? O să fie din ce în ce mai rău pe măsură ce înaintăm.
- Nu, cred că o să apelăm la domnul Charles. - Nu.
- Cine-i domnul Charles? - O idee proastă.
În secunda în care vom intra în acel hotel şi ne vom apropia de Fischer
securitatea va veni după noi.
Îl folosim pe dl Charles cum am făcut şi la cealaltă misiune.
- Deci aţi mai încercat înainte? - Da, şi nu a mers.
Subiectul a realizat că visa, iar subconştientul lui ne-a rupt în bucăţele.
Excelent. Dar aţi învăţat din asta, nu?
Am nevoie de un fel de distragere.
Nicio problemă. Ce zici de o domnişoară minunată pe care-am mai folosit-o.
- Ascultă-mă. Să conduci cu grijă, ok? - Da.
O să fie foarte instabil acolo jos.
Nu sări prea devreme. Avem o singură şansă să prindem lovitura pe care o provoci.
Voi pune muzică şi veţi ştii când vine, restul depinde de voi.
- Sunteţi gata? - Gata!
Vise plăcute!
Te plictisesc?
Îţi spuneam povestea mea. Bănuiesc că nu ţi-a fost pe plac.
Am multe pe cap.
Uite-l pe domnul Charles.
Domnul Fischer, corect?
Mă bucur să vă văd din nou Rod Green de la marketing.
- Şi tu eşti? - Pe punctul de-a pleca.
În caz că te plictiseşti.
Cred că ţi-a tras ţeapă.
Asta numai dacă numărul ei chiar are doar 6 cifre.
528-491
Interesant mod de a-ţi face prieteni. Furând portofelul cuiva aşa.
La naiba. Portofelul ăla singur valora...
500$, corect?
Uite, nu te îngrijora. Oamenii mei se ocupă de asta chiar acum.
Cine sau ce e domnul Charles?
E un truc făcut să-l întoarcă pe Fischer împotriva propriului subconştient.
Şi de ce nu eşti de acord?
Pentru că presupune atragerea atenţiei subiectului că visează,
şi asta atrage de la sine atenţia asupra noastră.
N-a zis Cobb că nu putem face asta?
Acum ai realizat cât timp petrece Cobb
făcând lucruri de care zice că nu trebuiesc făcute.
Domnule Saito, îmi acordaţi o clipă?
- Îmi pare rău, dar... - Stai.
- Parcă eşti mai învigorat. - Foarte amuzant, domnule Eames.
Turbulenţe în avion?
Nu, mai aproape. Yusuf conducând.
- Îmi cer scuze, cine ziceai că eşti? - Rod Green de la marketing.
Dar asta nu e deloc adevărat, aşa-i?
Numele meu este domnul Charles, îţi aminteşti de mine aşa-i?
Eu sunt şeful securităţii tale aici jos.
Ieşi la un alt etaj şi continuă să mergi.
Aruncă portofelul. Securitatea îl va căuta.
- Ok. - Trebuie să-i dăm lui Cobb mai mult timp.
Securitate?
- Lucrezi pentru hotel? - Nu, nu.
Excelez într-o ramură foarte specifică a securităţii.
Securitatea subconştientului.
Vorbeşti despre vise? Vorbeşti despre extracţie?
Sunt aici să te protejez. Uite...
Bună treabă. Care-i planul tău acum?
Domnule Fischer, sunt aici să te protejez în cazul în care
cineva încearcă să-ţi acceseze mintea prin vis.
Nu eşti în siguranţă aici. Vin după tine.
Ciudată vreme, nu-i aşa?
Ai simţit asta?
Ce se întâmplă?
Cobb îi atrage atenţia lui Fischer în legătură cu caracterul straniu al visului.
lucru care face subconştientul să se uite după visător.
După mine. Repede, sărută-mă.
- Încă se mai uită la noi. - Da, dar a meritat să încerc.
Probabil ar trebui să plecăm de-aici.
Ai simţit asta? Ai fost antrenat pentru asta, domnule Fischer.
Fii atent la cât de ciudată este vremea, la gravitaţia schimbătoare.
Nimic din toate astea nu e adevărat. Eşti într-un vis.
Cel mai uşor mod de a testa asta
e să încerci să-ţi aminteşti cum ai ajuns în acest hotel. Poţi face asta?
Vezi, eu...
Respiră, respiră. Aminteşte-ţi de antrenament.
Acceptă ideea că eşti într-un vis şi că sunt aici să te protejez.
Continuă.
- Nu eşti real? - Nu, nu.
Sunt o proiecţie a subconştientului tău.
Am fost trimis aici să te protejez
în caz că extractorii vor încerca să te ademenească într-un vis.
Şi cred că asta se întâmplă chiar acum, domnule Fischer.
Da. Ok.
- Mă poţi scoate de aici? - Imediat, urmează-mă.
Stai aici.
Iisuse! Ce faci?
Aceşti oameni au fost trimişi aici să te răpească, în regulă?
Dacă vrei ajutorul meu, va trebui să rămâi calm.
Vreau să colaborezi cu mine, domnule Fischer.
Dacă ăsta e un vis, ar trebui să mă omor ca să mă trezesc, corect?
N-aş face asta dacă aş fi în locul tău, domnule Fischer.
Cred că te-au sedat, iar dacă apeşi pe acel trăgaci, rişti să nu te mai trezeşti.
Rişti să ajungi la un alt nivel al visului. Ştii despre ce vorbesc.
Îţi aminteşti pregătirea.
Aminteşte-ţi ce ţi-am spus. Dă-mi arma.
Camera asta ar trebui să fie chiar sub 528, corect?
Da.
Gândeşte, domnule Fischer, gândeşte ce-ţi aminteşti înainte de visul ăsta?
Au fost... multe focuri de armă. Şi ploua.
Unchiul Peter. Doamne, l-au răpit.
Unde te-au ţinut?
- Ne-au ţinut în spatele unei dube. - Asta explică schimbările de gravitaţie.
Eşti în dubă chiar acum. Continuă.
Avea ceva de-a face... cu un seif.
Doamne, de ce îmi e aşa greu să-mi aduc aminte.
E ca şi cum ţi-ai aminti un vis după ce te-ai trezit.
Ascultă, ai nevoie de ani de antrenament.
Tu şi Browning aţi fost traşi în acest vis,
pentru că ei încearcă să fure ceva din mintea ta.
Vreau să te concentrezi şi să-ţi aminteşti care e acel lucru.
Care e, domnule Fischer? Gândeşte-te
Un cifru.
Au cerut primele numere care-mi trec prin minte.
Încearcă să extragă numărul din subconştientul tău.
Poate însemna orice. Suntem într-un hotel acum.
Ar trebui să încercăm camere de hotel. Care era numărul domnule Fischer?
Încearcă să-ţi aminteşti. E foarte important.
Cinci.
Cinci, doi... era un număr lung.
E bine pentru moment. O să încercăm de-aici.
- Etajul 5. - Da.
- Foloseşti o alarmă? - Nu, trebuie să apreciez singur.
Cât timp voi sunteţi adormiţi în 528, voi aştepta lovitura lui Yusuf.
- Cum vei ştii? - Muzica mă va avertiza.
Iar apoi când duba va lovi bariera podului, asta va fi de neconfundat.
Deci vom avea o lovitură sincronizată.
Dacă e prea devreme, nu vom fi traşi înafară.
Dacă e prea târziu. N-o să vă pot da drumul.
De ce?
Pentru că duba va fi în cădere liberă. Nu vă pot da drumul fără gravitaţie.
Corect.
Sunt cu mine. Continuă.
- Domnule Charles. - Ştii ce e asta, domnule Fischer?
- Da, cred că da. - Încercau să te adoarmă.
- Dar deja sunt adormit. - Să te adoarmă din nou.
Ce vrei să spui? Un vis în alt vis?
Văd că te-ai schimbat.
Poftim?
Mă scuzaţi. V-am confundat cu un prieten.
Un tip arătos, sunt sigur.
Asta e proiecţia lui Browning din capul lui Fischer.
Să-l urmărim să vedem cum se comportă.
De ce?
Pentru că felul în care se poartă ne va spune
dacă Fischer îl va suspecta în felul în care noi vrem.
- Unchiule Peter. - Aţi spus c-aţi fost răpiţi împreună?
Nu chiar. Deja îl aveau pe el. Îl torturau.
I-ai văzut torturându-l?
- Răpitorii lucrează pentru tine? - Robert.
Încerci să deschizi acel seif? Pentru a lua testamentul alternativ?
Fischer-Morrow reprezintă întreaga mea viaţă.
Nu te pot lăsa s-o distrugi.
N-o să-mi arunc moştenirea. De ce aş face-o?
Nu te puteam lăsa să accepţi ultimul afront al tatălui tău.
- Ce afront? - Testamentul Robert.
Acela e ultima lui insultă.
O provocare să construieşti ceva de unul singur,
spunându-ţi că nu eşti demn de reuşitele lui.
Că e dezamăgit?
Îmi pare rău.
Dar se înşală.
Poţi construi o companie mai bună decât a tatălui tău.
Domnule Fischer. Ne minte.
- De unde ştii? - Crede-mă, cu asta mă ocup.
Ne ascunde ceva şi trebuie să aflăm ce anume.
Trebuie să-i facem acelaşi lucru pe care urma să ţi-l facă el ţie.
Vom intra în subconştientul lui şi vom afla ce nu vrea el ca tu să ştii.
În regulă.
E adormit.
Stai, în al cărui subconştient intrăm?
În al lui Fischer.
Dar i-am zis că intrăm în al lui Browning ca să fie în aceeaşi echipă cu noi.
Asta ne va ajuta să pătrundem în subconştientul lui.
Corect.
Securitatea o să fie pe urmele tale.
Am să-i distrag cât mai mult.
Să te întorci pentru lovitură.
Mergi la culcare, domnule Eames.
Eşti în regulă?
- Eşti bine? - Da, sunt bine. Sunt gata.
Cobb? Cobb? Ce-i acolo jos?
Să sperăm că adevărul pe care vrem ca Fischer să-l afle.
Nu, vreau să spun, ce-i acolo jos pentru tine.
Ai văzut asta?
Eames, ăsta e visul tău.
Vreau să distragi atenţia securităţii din complex, înţelegi?
- Cine-l va conduce pe Fischer înăuntru? - Nu eu.
Dacă eu ştiu ruta, totul ar putea fi compromis.
- Eu am proiectat locul. - Nu, tu vii cu mine.
O pot face eu.
În regulă, o vei lua pe ruta spre complex.
- Fischer, tu mergi cu el. - În regulă.
- Cum rămâne cu tine? - Ţine asta deschisă.
Voi asculta în tot acest timp.
Geamurile de la etajul de sus sunt îndeajuns de mari pentru ca eu
să vă păzesc spatele din turnul din sud. Îl vezi?
- Da. Tu nu vii? - Ca să afli adevărul
despre tatăl tău, trebuie să intri în mintea lui Browning de unul singur.
Haide, Fischer.
Sună alarma! Sună alarma!
Mişcarea!
Hai!
Trag în mine.
Sper că sunt gata.
E prea devreme.
Cobb, ai auzit asta?
Prima dată am auzit-o acum 20 de minute. Credeam că e doar vântul.
Da, aud. E muzică.
- Deci ce facem? - Ne grăbim.
Yusuf are 10 secunde pentru săritură.
Asta înseamnă că Arthur are 3 minute.
Hei!
- Pentru noi cât înseamnă? - 60 de minute.
Pot parcurge ruta aia în mai puţin de o oră?
Tot vor trebui să coboare pe terasa din mijloc.
Atunci le trebuie o rută mai directă.
A fost proiectat ca un labirint.
Trebuie să fie o cale de acces direct prin labirint, nu?
Eames?
A adăugat Eames vreun detaliu?
Nu ştiu dacă ar trebui să-ţi spun. Dacă Mal află...
N-avem timp de asta. A adăugat?
A adăugat un sistem de ventilaţie care trece prin labirint.
Perfect. Explică-i-l.
- Saito? - Spune.
Paradox.
- Ce-a fost aia? - Lovitură.
- Cobb, am pierdut-o? - Da, am pierdut-o.
Nu puteai să visezi şi tu o afurisită de plajă?
Ce facem acum?
Terminăm treaba înainte de următoarea lovitură.
- Când e următoarea lovitură? - Când duba loveşte apa.
Cum vă scap fără gravitaţie?
Arthur mai are câteva minute, noi avem cam douăzeci.
Eşti în regulă?
Mişcarea. La bază!
E ceva în neregulă. Se îndreaptă spre tine de parcă ar şti ceva.
Mai fă-ne rost de ceva timp, în regulă? Haide!
Sunt pe drum.
Aceea e anticamera dinaintea camerei blindate.
Camera blindată are ferestre?
Nu, adică, nu ar mai fi foarte blindată dacă ar avea.
Se sperăm că lui Fischer îi va plăcea ce va găsi acolo.
Proiecţiile acelea sunt parte din subconştientul lui?
Da.
Distrugi părţile alea din mintea lui?
Nu, nu. Sunt doar proiecţii.
Suntem aici.
E liber, dar grăbiţi-vă. O întreagă armată se îndreaptă spre voi.
Am intrat.
- E altcineva înăuntru. - Fischer, e o capcană, ieşi afară.
Haide. Un pic mai jos.
Cobb. Nu, nu e reală.
De unde ştii asta?
E doar o proiecţie. Fischer... Fischer e real!
Bună.
Eames! Eames! Du-te în anticameră, acum!
- Ce s-a întâmplat? - Mal l-a ucis pe Fischer.
N-am putut s-o împuşc.
N-are niciun rost să-l readucem.
Mintea lui e deja blocată acolo. S-a terminat.
Deci asta-i tot? Am eşuat?
E gata. Îmi pare rău.
Păi, nu eu sunt ăla care nu se mai întoarce la familia lui, nu-i aşa?
E păcat, chiar aş fi vrut să văd ce se va întâmpla acolo.
- Puteam să jur că vom reuşi. - Haideţi să pregătim explozivul.
Nu, încă mai avem o şansă.
Trebuie să-l urmărim pe Fischer acolo.
N-avem timp.
Nu, dar va fi destul timp acolo.
Şi îl vom găsi.
Ok, cum se aude muzica lui Arthur, foloseşte aparatul de resuscitare să-l readuci.
Îi putem da propria lui lovitură acolo jos.
Tu du-l acolo.
Când muzica se termină, detonăm spitalul.
Şi trecem prin loviturile fiecărui nivel.
Merită încercat.
Saito poate ţine gărzile cât timp eu setez explozibilul.
Saito, nu va reuşi, nu-i aşa?
Cobb, haide! Trebuie să încercăm.
Să mergem.
Dacă nu vă întoarceţi până la lovitură, eu plec fără voi.
Are dreptate. Are dreptate.
Pot să am încredere în tine că te vei descurca acolo?
Adică, Mal va fi acolo jos.
Ştiu unde s-o găsesc. Şi o să-l aibă pe Fischer.
De unde ştii?
Vrea să vină după ea, mă vrea acolo jos cu ea.
Eşti în regulă?
- Asta e lumea ta? - A fost.
Aici o să fie.
Haide.
Saito...
Am nevoie de tine să ai grijă de Fischer cât timp mă duc să iau nişte explozibil.
Nu e loc de turişti în misiunea asta.
Fii serios!
Voi aţi construit toate astea? E incredibil.
Am construit timp de ani de zile.
Am început cu amintiri.
Pe aici.
Ăsta a fost cartierul nostru. E un loc din trecutul meu.
Asta a fost primul nostru apartament, apoi ne-am mutat în casa de acolo.
După ce Mal a rămas gravidă, aceea a devenit casa noastră.
Aţi reconstruit toate astea din amintiri?
Cum ţi-am mai spus, am avut mult timp.
Ce e aia?
E casa în care Mal a crescut.
- O să fie acolo? - Nu.
Haide.
Amândoi am vrut să locuim într-o casă, dar ne-a plăcut tipul ăsta de clădire.
În viaţa reală, ar fi trebuit să alegem, dar nu şi aici.
Cum o să-l aducem pe Fischer înapoi?
O să trebuiască să-i aplic un fel de lovitură.
Ce?
Improvizăm.
Ascultă, trebuie să ştii ceva despre mine. Despre inserţie.
O idee e ca un virus. Rezistentă.
Foarte contagioasă.
Cea mai mică sămânţă a unei idei poate creşte.
Poate creşte pentru a te defini sau pentru te distruge.
Cea mai mică idee, cum ar fi: "Lumea ta nu e reală".
Un simplu gând care schimbă totul.
Eşti atât de sigur de lumea ta. De ce e real?
Crezi că el este?
Sau crezi că este la fel de pierdut cum am fost şi eu.
Ştiu ce e real, Mal.
Fără pic de dubiu?
Nu te simţi persecutat, Dom?
Urmărit pe tot globul de corporaţii anonime şi forţe de poliţie?
În acelaşi fel în care proiecţiile persecută visătorul?
Recunoaşte.
Nu mai crezi în doar o singură realitate.
Aşa că alege. Alege să fii aici.
Alege-mă pe mine.
Ştii ce trebuie să fac, trebuie să mă întorc la copiii noştri...
pentru că tu i-ai lăsat.
- Pentru că tu ne-ai lăsat. - Te înşeli.
- Ba nu. - Eşti confuz.
Copiii noştri sunt aici.
Şi ai vrea să le vezi feţele din nou, nu-i aşa?
Da, dar vreau să îi văd acolo sus, Mav.
Acolo sus?
Ascultă-te ce zici. Ăştia sunt copiii noştri. Uite.
James? Phillipa?
Nu face asta, Mal, te rog. Ăştia nu sunt copiii noştri.
Continui să-ţi spui asta fără s-o crezi.
- Nu, o ştiu. - Dacă te înşeli?
Dacă eu sunt ceea ce e real.
Continui să-ţi spui ceea ce ştii.
Dar ce crezi? Ce simţi?
Vină.
Simt vină, Mal.
Şi orice aş face, oricât de lipsit de speranţă aş fi...
oricât de confuz, vina aceea e mereu acolo,
amintindu-mi adevărul.
Ce adevăr?
Ideea care te-a determinat să te îndoieşti de realitate a venit de la mine.
Ai plantat ideea în mintea mea?
Despre ce vorbeşte?
Motivul pentru care ştiam că inserţia e posibilă
a fost pentru că i-am făcut-o ei prima dată.
- Am făcut-o propriei mele soţii. - De ce?
Eram pierduţi acolo.
Ştiam că trebuie să scăpăm, dar ea n-a vrut să accepte.
A ascuns ceva, ceva adânc în mintea ei.
Adevărul pe care l-a ştiut cândva, dar a ales să-l uite.
Nu a putut să evadeze.
Aşa că m-am hotărât să-l caut.
Să intru în colţul retras al minţii sale şi să găsesc acel loc secret.
Am pătruns şi am plantat ideea.
O simplă idee care avea să schimbe totul.
Ca lumea ei nu e reală.
Că moartea era singura scăpare.
Aştepţi un tren.
Un tren care te va duce departe.
Ştii unde speri să te ducă acest tren.
Dar nu poţi ştii sigur.
Dar nu contează.
- Spune-mi de ce! - Pentru că vom fi împreună.
Şi n-am ştiut niciodată, că acea idee se va dezvolta în mintea ei precum cancerul,
că până şi după ce s-a trezit
chiar şi după ce ai revenit la realitate,
ai să crezi că lumea ta nu e reală.
Că moartea e singură scăpare.
Mal, nu! Doamne!
- Mi-ai infectat mintea. - Încercam să te salvez.
M-ai trădat, dar te poţi revanşa.
Încă îţi poţi ţine promisiunea.
Încă putem fi împreună aici. În lumea pe care am construit-o împreună.
Cobb, trebuie să-l luăm pe Fischer.
Nu-l puteţi avea.
Dacă stau aici, îl laşi să plece?
Despre ce tot vorbeşti?
Fischer e pe verandă.
- Verifică dacă-i în viaţă, Ariadne. - Cobb, nu poţi face asta.
Verifică dacă e în viaţă chiar acum. Fă-o.
E aici şi e momentul, dar trebuie să vii chiar acum.
- Ia-l pe Fischer, cu tine în regulă? - Nu poţi sta aici cu ea.
N-am s-o fac. Saito e mort acum, asta înseamnă că...
e pe-aici pe undeva. Asta înseamnă că trebuie să-l găsesc.
Nu pot sta cu ea pentru că ea nu mai există.
Sunt singurul lucru în care mai crezi.
Mi-aş dori...
Mi-aş dori mai mult ca orice...
Dar nu mi te pot imagina cu toată complexitatea ta.
Cu toată perfecţiunea ta. Cu toate imperfecţiunea ta.
Eşti în regulă?
Uită-te la tine.
Eşti doar o umbră. O umbră a adevăratei mele soţii.
Mai bine de-atât n-am putut să fac,
dar îmi pare rău, nu eşti îndeajuns de bună.
Asta ţi se pare real?
- Ce faci? - Improvizez.
Nu, nu, nu.
Du-te înăuntru. Hai!
Dezamăgit...
Ştiu, tată.
Ştiu că eşti dezamăgit că n-am putut fi ca tine.
Nu, nu...
Am fost dezamăgit că n-ai încercat.
Haide, haide!
Tată?
Asta-i lovitură, Ariadne. Trebuie să pleci acum!
Nu te pierde. Găseşte-l pe Saito şi adu-l înapoi.
Aşa voi face.
Îţi mai aminteşti când m-ai cerut de soţie?
Da.
Ai zis că visai c-o să îmbătrânim împreună.
Dar aşa a fost.
Aşa a fost, nu-ţi aminteşti?
Mi-e dor de tine enorm de mult, dar...
timpul nostru a trecut.
Şi trebuie să renunţ la tine.
Trebuie să plec.
Îmi pare rău, Robert.
Ştii, testamentul ăla înseamnă că tata a vrut ca eu să fiu pe cont propriu.
Nu doar să trăiesc pentru el.
Asta am să fac, unchiule Peter.
Ce s-a întâmplat?
- Cobb a rămas. - Cu Mal?
Nu, să-l găsesc pe Saito.
Se va pierde.
Nu, va fi în regulă.
Ai venit să mă omori?
Aştept pe cineva.
Cineva dintr-un vis pe jumătate uitat.
Cobb? Imposibil.
Am fost tineri împreună.
Sunt un bătrân,
plin de regrete.
Aşteptând să mor singur.
Am venit după tine,
să-ţi amintesc ceva.
Ceva ce ai ştiut cândva.
Ca lumea asta nu e reală.
Să mă convingi să onorez înţelegerea noastră?
Să faci un act de credinţă, da.
Vino înapoi,
şi o să fim tineri împreună din nou.
Vino înapoi cu mine. Vino înapoi.
Prosop cald, domnule?
O să aterizăm în Los Angeles în aproximativ 20 de minute.
Vă trebuie formular de imigrare?
Mulţumesc.
- Prosop cald, domnule? - Nu.
Vă trebuie formular de imigrare?
- Bun venit acasă, domnule Cobb. - Vă mulţumesc, domnule.
Bun venit acasă. Pe-aici.
James? Phillipa?
Uite cine-i aici?
Hei.
Hei copii, ce mai faceţi?
- Tati! - Ce mai faci?
Uite ce-am construit, tati.
- Ce faci acolo? - Am făcut o casă din pietre.
Subtitrarea: Kprice/cmarius Subtitrari-noi Team/www.subtitrari-noi.ro
Subtitrare downloadata de pe www.RegieLive.ro