Blouznil.
Ale říkal vaše jméno.
Ukaž mu to.
Měl u sebe jen tohle...
a tohle.
Jste tu, abyste mě zabil?
Vím, co to je.
Takový jsem viděl před mnoha lety.
Patřil muži, kterého jsem poznal v téměř zapomenutém snu.
Muži, který měl odvážné nápady.
Jaký je nejodolnější parazit?
Bakterie?
Virus? Tasemnice?
- Pan Cobb myslí... - Myšlenka.
Odolná. Vysoce nakažlivá.
Jakmile se vám uhnízdí v mozku, je nemožné se jí zbavit.
Plnohodnotný, pochopený nápad je věčný.
- Tady vevnitř. - A vy ho ukradnete?
Ve snu se nesoustředíte a vaše myšlenky mohou být ukradeny.
Říkáme tomu extrakce.
Pane Saito, naučíme vás, jak se chránit před nejlepšími extraktory.
- Jak to uděláte? - Jsem nejlepší extraktor.
Vím, kde ve své hlavě skrýváte tajemství. Znám všechny triky.
Naučím vás, jak být ve střehu, i když spíte.
Chcete mou pomoc? Musíte být upřímný.
Musíme se ve vás vyznat lépe než manželka, terapeut, kdokoliv.
Pokud jsme ve snu a vy tu máte sejf, musím vědět, co v něm je.
Aby to mohlo fungovat, musíte mě pustit dovnitř.
Užijte si večer, pánové. Zvážím vaši nabídku.
On to ví.
Co se tam venku děje?
Saito to ví. Hraje si s námi.
To je jedno. Informace jsou tady, v sejfu. Ohlédl se směrem k němu.
Co tady dělá ona?
Jdi dovnitř. Postarám se o ni.
To doufám. Jsme tu pracovně.
Kdybych skočila, přežila bych to?
Kdybys skočila správně, možná.
- Mal, co tady děláš? - Myslela jsem, že ti scházím.
Vždyť víš, že ano. Ale už ti nemůžu věřit.
A co má být?
Tohle vypadá jako Arthurův vkus.
Subjekt má rád britské poválečné malíře.
Prosím, posaď se.
Řekni mi, stýská se dětem?
Neuvěřitelně.
- Co to děláš? - Potřebuju čerstvý vzduch.
Zůstaň, kde jsi, Mal.
No tak, sakra...
- Otočte se. - Pistoli, Dome.
Prosím.
A teď obálku, pane Cobbe.
Prozradila vám to, nebo jste to věděl od začátku?
Že mě chcete okrást, nebo že teď spíme?
Chci znát jméno vašeho zaměstnavatele.
Nemá smysl vyhrožovat mu ve snu, Mal.
Záleží na tom, čím mu vyhrožuji.
Zabití by ho jen probudilo, ale bolest...
Bolest je v hlavě.
A podle výzdoby jsme teď v tvé hlavě, že, Arthure?
- Co to děláš? Ještě ne! - Já vím, ale sen se hroutí.
Pokusím se Saita nechat ještě chvíli spát. Podaří se to.
Byl blízko. Velice blízko.
Zastavte ho!
TAJNÉ
Takhle to nepůjde. Probuď ho.
Nechce se probudit!
- Dej mu kopanec! - Co?
Do vody s ním.
Je v bezvědomí.
Čekal jste to, že?
O tomhle bytě neví ani má ochranka. Jak jste ho našli?
Člověk jako vy těžko utají hnízdečko lásky,
obzvlášť když jde o vdanou ženu.
- Ona by nikdy... - Vidíte sám.
- Co teď? - Blíží se.
- Máte, co jste chtěli. - To není pravda.
Něco zásadního jste nám neřekl, protože jste věděl, o co nám jde.
- Proč jste nás vůbec pustil dovnitř? - Zkouška.
- Jaká zkouška? - To je jedno. Nevyhovujete.
Extrahovali jsme všechny vaše informace.
Ale prozradili jste se.
Tak mě pusťte a odejděte.
Pane Saito, firma, která nás najala, chce vidět výsledky.
Za pár dní bude po nás.
Cobbe?
Musíme to provést přímočařeji.
Řekněte nám to. Řekněte, co víte!
Ten koberec jsem vždycky nenáviděl.
Je tak zvláštním způsobem ošuntělý.
Ale je rozhodně z vlny.
Právě teď... ležím na polyesteru.
Což znamená, že neležím na svém koberci ve svém apartmá.
Nezklamal jste, pane Cobbe.
Pořád spím.
- Jak to šlo? - Špatně.
Sen uvnitř snu?
To je slušné.
Ale v mém snu hrajete podle mých pravidel.
- Ovšem, pane Saito... - Tohle není váš sen, ale můj.
S tím kobercem jsi to posral.
- Nemůžu za to. - Ty jsi architekt!
- Neměl jsi mu do něj strkat čumák. - Tak dost.
Ty. Co to sakra mělo znamenat?
- Zvládám to. - Tak to jsem rád.
Na tohle nemáme čas. Vystoupím v Kjótu.
- Proč? Neprohledá celý vlak. - Nesnáším vlaky.
Každý na vlastní pěst.
- Ano, haló? - Ahoj, tati...
Mládeži, jak se daří?
Celkem dobře.
Jenom "celkem"? To řekl James?
Jo. Kdy se vrátíš domů, tati?
Nemůžu, zlato. Ještě to chvíli potrvá, nezapomeň.
Proč?
Říkal jsem vám, že tady mám práci.
Babička říká, že se nikdy nevrátíš.
Phillipo, to jsi ty?
Dej mi babičku.
Kroutí hlavou.
Doufejme, že se mýlí.
- Tati? - Co je, Jamesi?
Je s tebou máma?
Už jsme o tom mluvili, Jamesi.
Máma už tady není.
Kde je?
Dost, děti. Rozlučte se.
Pošlu nějaké dárky po dědovi.
Buďte hodní...
- Naše helikoptéra je na střeše. - Dobře.
Jsi v pořádku?
- Jo, v pohodě. Proč? - Ve snu se objevila Mal.
- Omlouvám se za tu nohu. - Zhoršuje se to, viď?
Jedna omluva nestačila, Arthure? Kde je Nash?
Ještě se neukázal. Chceš čekat?
Saitovy plány už měly být v Cobolu. Teď vědí, že to nevyšlo.
Je čas zmizet.
- Kam se vydáš? - Do Buenos Aires.
Možná si tam časem najdu práci. Co ty?
- Do Států. - Pozdravuj.
Prodal vás. Přišel mě prosit o život.
Vyřiďte si to s ním sám.
Tohle já nedělám.
Co s ním uděláte?
Nic. Ale nevím, co s ním udělají v Cobolu.
- Co od nás chcete? - Vnuknutí.
- Je to možné? - Jistěže ne.
Když můžete ukrást něčí myšlenku, proč mu nemůžete vnuknout svou?
Něco vám vnuknu. Řeknu "Nemyslete na slony". Na co myslíte?
Na slony.
Ale není to vaše myšlenka. Víte, že pochází ode mne.
Subjekt si pamatuje, jak myšlenka vznikla. Inspiraci nenapodobíte.
To není pravda.
- Dokážete to? - Můžu si snad vybírat?
- Můžu se s Cobolem dohodnout sám. - Takže si můžete vybrat.
Vybral jsem si odchod.
Řekněte pilotovi, kam chcete letět.
Pane Cobbe!
Chtěl byste se vrátit domů?
Do Ameriky.
Za dětmi.
To nedokážete. Nedokáže to nikdo!
- Podobně jako vnuknutí. - Cobbe, pojď.
- Jak složitá je ta myšlenka? - Dost jednoduchá.
Nic není jednoduché, když to chcete někomu vložit do hlavy.
Můj konkurent je starý a nemocný.
Jeho syn brzy zdědí firmu.
Potřebuji, aby se rozhodl zničit otcovo impérium.
- Cobbe, kašleme na to. - Počkej.
Kdybych se o to pokusil, potřebuju mít záruku.
- Jak vím, že splníte slib? - To nevíte.
Ale splním ho. Takže...
Učiníte skok do neznáma?
Nebo zestárnete
a zemřete sám, plný výčitek?
Dejte dohromady svůj tým, Cobbe, a tentokrát vybírejte lépe.
Chápu, že se chceš vrátit domů.
- Tohle nedokážeme. - Ale ano.
- Musíme se dostat dost hluboko. - Jak to víš?
Už se mi to povedlo.
S kým se ti to povedlo?
Proč letíme do Paříže?
Budeme potřebovat nového architekta.
Tvoje kancelář se ti nikdy nelíbila, že?
V té komoře je málo místa na přemýšlení.
Je to tady pro tebe bezpečné?
Francii se moc nechce vydávat zločince do USA.
V tvém případě by se možná snažili víc.
Tohle jsem přinesl pro děti.
Chceš jim plyšovými zvířátky dokázat, že nepřišli o otce?
Dělám jen to, co jsi mě naučil.
- Neučil jsem tě být zloděj. - Učil jsi mě znát lidské mozky,
ale po těch událostech jsem se tím nemohl živit poctivě.
Co chceš, Dome?
Myslím, že se můžu vrátit domů.
Je to zakázka pro velice mocné lidi,
kteří by mohli vymazat můj rejstřík.
Ale potřebuju tvou pomoc.
Chceš svést na scestí mé nejlepší studenty.
Víš, co nabízím. Ať se rozhodnou.
- Peníze. - Nejen peníze.
Jde o tu možnost stavět katedrály a celá města,
která neexistují a nemůžou existovat ve skutečném světě.
Chceš, aby tě následovali do tvých představ?
Nepolezou do snů. Jenom vytvoří úrovně a vysvětlí je spáčům.
Vytvoř je sám.
Mal mi to nedovolí.
Vrať se do reality, Dome.
- Prosím. - Do reality?
Ty děti, tvoje vnoučata, čekají na svého otce. To je realita.
A tahle poslední zakázka mi to umožní.
Kdybych znal jiné řešení, nebyl bych tady.
Potřebuju architekta tak dobrého, jako jsem byl já.
Mám někoho lepšího.
Ariadne?
Tohle je pan Cobb.
Těší mě.
Rád by ti učinil pracovní nabídku.
- Zaměstnání? - To zrovna ne.
Mám pro vás úkol.
- Neřeknete mi nic o té práci? - Nejdřív musím vědět, že na ni máte.
- Proč? - Není zrovna legální.
Nakreslete za dvě minuty bludiště, jehož řešení potrvá minutu.
Stop.
Znovu.
Stop.
Musíte se snažit víc.
To je lepší.
Říká se, že používáme jen zlomek mozkové kapacity.
Když jsme vzhůru.
Ve spánku dokážeme skoro cokoliv.
Například?
Představte si, že navrhujete budovu, kousek po kousku.
Ale občas vám připadá, že vzniká skoro sama od sebe.
- Jako bych ji jen objevovala. - Ryzí inspirace, že?
Ve snu tohle dělá náš mozek neustále.
Svůj svět současně vytváříme i vnímáme.
Ani si to neuvědomujeme.
Můžeme se dostat doprostřed tohoto procesu.
- Jak? - Staneme se stvořiteli.
Potřebuji, abyste navrhla snový svět.
Uvedeme do něj subjekt a on ho naplní svým podvědomím.
Jak můžu vytvořit tolik detailů, aby uvěřil, že jde o realitu?
Když jsme ve snu, připadá nám skutečný, ne?
Teprve po probuzení si uvědomíme, jak zvláštní byl.
Víte, že si nikdy nevzpomeneme na začátek snu?
- Vždycky se objevíme přímo v něm. - Asi ano.
- Jak jsme se dostali sem? - Přišli jsme přímo z...
Přemýšlejte, Ariadne. Kde jsme se tu vzali?
Kde právě teď jste?
- Jsme ve snu? - Teď spíte v naší kanceláři.
Tohle je první lekce sdílení snu. Zůstaňte klidná.
Jestli je to sen, proč si chráníte...
Nikdy to není jenom sen. Střepy v obličeji bolí jako doopravdy.
Proto s tím armáda začala. Vojáci se navzájem zabíjeli a pak probouzeli.
- Jak s tím souvisí architekti? - Někdo ty sny musel navrhnout.
Zkusíme dalších pět minut.
Pět minut? Povídali jsme si nejmíň hodinu.
Ve snu mozek funguje rychleji, tudíž čas plyne pomaleji.
Pět minut ve skutečném světě je hodina ve snu.
Nezkusíme, co dokážete za pět minut?
To je základní scenérie. Obchod, kavárna a další věci.
- Kdo jsou ti lidé? - Projekce mého podvědomí.
- Vašeho? - Ano.
Vy jste spáč, tvůrce tohoto světa.
Já jsem subjekt a zabydlel jsem ho.
Můžete si promluvit s mým podvědomím. Tak získáváme informace.
Jsou i jiné metody?
Vytvoříme něco bezpečného, sejf nebo celu.
Mozek tam automaticky umístí věci, které chce utajit.
Vloupáte se tam a ukradnete to.
Myslela jsem, že ve snu jde o vizualitu, ale je to spíš pocit.
Co se stane, když si začnete hrát s jeho fyzikou?
- To jsou věci, co? - To jsou.
Proč se na mě dívají?
Mé podvědomí cítí, že tento svět tvoříte vy.
Čím větší změny, tím agresivnější budou projekce.
- Agresivnější? - Spáč je pro ně cizí objekt.
Útočí jako bílé krvinky na infekci.
- Zaútočí na nás? - Ne...
Jenom na vás.
To je bezva, ale opravdu byste neměla tolik měnit...
- Ať mě vaše podvědomí nechá být. - Je to podvědomí. Neovládám ho.
Velmi působivé.
Tenhle most znám. To je skutečné místo.
Ano, chodím tudy do školy.
Nikdy nekopírujte své vzpomínky! Vytvářejte nová místa!
Musím se inspirovat skutečností.
Používejte detaily: lampu, telefonní budku. Ne celé oblasti.
Proč ne?
Pak přestanete rozlišovat mezi skutečností a snem.
To se stalo vám?
- Tohle nemá nic společného se mnou. - Proto musím vaše sny stavět já?
Nechte ji. Zpátky!
- Cobbe...! - Nechte ji! Mal!
- Probuďte mě...! - Mal, ne!
Probuďte mě!
Dívejte se na mě. Jste v pořádku.
Proč jsem se nemohla probudit?
Čas ještě nevypršel. Probudíte se, jen když zemřete.
- Bude potřebovat totem. - Cože?
Totem je malá...
To vaše podvědomí je fakt roztomilá ženská!
- Viděla jste paní Cobbovou? - To je jeho žena?
Ano. Totem je malý předmět, který s sebou máte a nikdo o něm neví.
- Třeba mince? - Musí být unikátnější.
Třeba cinknutá kostka.
Nesmíte se jí dotknout.
Jenom já znám balanc a váhu té kostky.
Podíváte se na svůj totem a budete si jistá, že nejste v cizím snu.
Možná to nevíte, nebo to ignorujete, ale Cobb má vážné problémy,
které se snaží schovat ve snech, a to je na mě fakt moc.
Vrátí se. Takhle rychle se to zatím nikdo nenaučil.
Teď už jí realita nebude stačit, a až se vrátí...
Necháš ji stavět bludiště.
- Kam půjdeš ty? - Na návštěvu za Eamesem.
Je v Mombase. Tam to ovládá Cobol.
- To je nezbytné riziko. - Je dost jiných zlodějů.
Nepotřebujeme jen zloděje. Potřebujeme padělatele.
Můžeš je o sebe třít, jak chceš, ale nerozmnoží se.
- Člověk nikdy neví. - Napijeme se.
Platíš.
- Pořád máš problémy s pravopisem. - Neser.
Zvládneš rukopis?
- V pohodě. - Dobře.
Děkuju.
Vnuknutí.
- Jestli chceš říct, že to nejde... - Jde to, ale není to sranda.
Vida. Arthur tvrdí, že to nejde.
- Pořád pracuješ s tím ubožákem? - Co dělá, to dělá dobře.
- Nejlíp. Nemá představivost. - Ty jo.
Vnuknutí bez představivosti nezvládneš.
Na něco se zeptám. Už jsi to někdy udělal?
Zkoušeli jsme to. Zaseli jsme myšlenku, ale neujala se.
- Ne dost hluboko? - Nejde jen o hloubku.
Potřebuješ nejprostší myšlenku, aby přirozeně rostla. Je to umění.
Jakou myšlenku potřebuješ vnuknout?
Dědic velké firmy musí rozpustit otcovo impérium.
V tom jsou různé politické a antimonopolní motivace. Přitom...
Jde hlavně o předsudky subjektu.
- Stačí začít u naprostých základů. - U jakých?
U vztahu s otcem.
- Máš chemika? - Ještě ne.
Působí tady jeden chlapík, Yusuf.
Míchá podle vlastních receptů.
- Vezmeš mě za ním? - Až se zbavíme chlapa, co tě sleduje.
- U baru. - Cobol Engineering.
- Mají mě dostat živého nebo mrtvého? - Nevím. Uvidíme, jestli bude střílet.
Odlákej ho. Sejdeme se dole v baru za půl hodiny.
- Tady? - To je nenapadne.
Fajn.
Freddy! Freddy Simmonds. Jsi to ty?
- Kdo? - Zřejmě ne.
Tohle se ti nezdá, že ne?
Jedno kafe...
Jedno kafe.
Chcete svézt, pane Cobbe?
- Co děláte v Mombase? - Musím chránit své investice.
- Nakonec tě chytili? - Ale někdo jiný.
Cobb říkal, že se vrátíte.
- Nechtěla jsem přijít, ale... - Nic se tomu nevyrovná.
Je to...
ryzí tvoření.
Podíváme se na paradoxní architekturu?
Když chcete vytvořit tři úrovně snu, musíte ovládat pár triků. Promiňte.
- Jaké triky? - Ve snu můžete stvořit nemožné tvary
Vytvořit uzavřené smyčky, jako Penroseovy schody.
Nekonečné schodiště.
Vidíte?
Paradox.
Uzavřená smyčka zamaskuje hranice snu, který vytváříte.
- Jak velké mají být ty úrovně? - Od jednoho patra až po celé město.
Musí být komplikované, abychom se skryli před projekcemi.
- Bludiště? - Ano, bludiště.
- Čím je lepší... - Tím déle unikneme projekcím.
- Mé podvědomí se chová slušně. - Naštve se, uvidíte.
Nikdo nemá rád, když se mu hrabou v hlavě.
Cobb už neumí stavět, že?
Nevím, jestli umí, ale nechce. Připadá mu lepší neznat mapy.
- Proč? - To mi nechce říct. Asi kvůli Mal.
- Jeho bývalá? - Není jeho bývalá.
- Pořád jsou spolu? - Ne.
Je mrtvá.
Viděla jste jen její projekci.
- Jaká byla ve skutečnosti? - Byla skvělá.
- Hledáte chemika? - Ano.
- Aby vám připravil směs pro zakázku. - A šel s námi do akce.
Já se akcí moc neúčastním.
Potřebujeme směs přesně pro naše potřeby.
- Pro jaké? - Velká hloubka.
Sen ve snu? Dvě úrovně?
Tři.
To nejde. To je příliš nestabilní.
Je to možné. Jen se musí přidat sedativum.
Ne. Silné sedativum.
- Kolik členů týmu? - Pět.
Šest.
Půjdu s vámi, abych se ujistil, že jste splnili úkol.
Tam nemají návštěvy co dělat, pane Saito.
Tentokrát ano.
Začneme tímhle. Používám to každý den.
- K čemu? - To vám ukážu.
Možná to nechcete vidět.
Prosím.
Deset... Dvanáct připojených. Sakra.
Každý den tady sdílejí sen.
Vidíte? Velmi stabilní.
- Jak dlouho spí? - Tři, čtyři hodiny denně.
- Ve snovém čase? - S touhle směsí asi 40 hodin denně.
- Proč to dělají? - Řekněte mu to, pane Cobbe.
Po nějaké době je to jediný způsob jak snít.
- Máte ještě sny, pane Cobbe? - Chodí sem spát každý den?
Ne.
Chodí sem, aby se probudili.
Sen se stal jejich realitou.
Chcete snad tvrdit, že nemají pravdu?
Uvidíme, co dokážete.
Víš, jak mě najít.
Víš, co musíš udělat.
Dobrý, ne?
Jste v pořádku, pane Cobbe?
Jo...
V pohodě.
Robert Fischer, dědic energetického konglomerátu Fischer Morrow.
- Co proti němu máte? - Do toho vám nic není.
Pane Saito, tohle není obyčejná průmyslová špionáž.
Chcete ode mne vnuknutí. Chápete závažnost takové žádosti?
Zasadíme mu do hlavy semínko, ze kterého vyklíčí myšlenka.
Ta ho bude definovat. Může změnit... celou jeho osobnost.
Pouze naše společnost jim brání v celosvětovém energetickém monopolu.
Už dlouho nevydržíme. Brzy ovládnou dodávky energie pro půl světa.
Stanou se novou supervelmocí.
Svět potřebuje, aby Robert Fischer změnil názor.
Od toho jsme tady. Jaký je vztah Roberta Fischera k otci?
- Říká se, že je dost komplikovaný. - Nestačí nám, co se říká.
- Dostanete mě k tomuto muži? - Browning.
Pravá ruka Fischera staršího. Kmotr Fischera mladšího.
Mělo by to jít, když budete mít reference.
Reference jsou moje libůstka, pane Saito.
- Nedohodneme se. Zlikvidujte je. - Pane Browningu.
Maurice Fischer se většinou nechce soudit.
Mám snad konzultovat přímo Maurice?
- To není nutné. - Ale ne, měli bychom.
Jak mu je?
- Nechci ho obtěžovat, ale... - Roberte, proč sem sakra...
Musí to pro něj být vzácná vzpomínka.
Dal jsem mu ji k posteli. Ani si jí nevšiml.
Roberte...
Musíme si promluvit o právní způsobilosti...
- Teď ne. - Musíme se připravit...
Supové už krouží. Jak slábne Maurice Fischer, Peter Browning získává moc.
Dlouho jsem Browninga studoval a naučil jsem se ho dokonale imitovat.
V první úrovni snu budu hrát Browninga
a nadhodím Fischerovu vědomí nové nápady.
V další úrovni mu je jeho vlastní projekce Browninga připomene.
Vlastně je navrhne sám sobě.
Musí mu připadat, že na to přišel sám.
Eamesi, to koukám.
Děkuji za tvé pohrdání, Arthure.
- Snil jsi sám? - Jenom jsem něco zkoušel.
- Nevěděl jsem, že tu někdo je. - Pracovala jsem na svém totemu.
Ukaž.
- Učíš se dobře. - Elegantní řešení jak poznat realitu.
- Byl to tvůj nápad? - Ne. Vymyslela to Mal.
Tenhle byl její. Když ho roztočila ve snu, nikdy se nezastavil.
Točil se a točil...
- Arthur mi řekl, že umřela. - Jak to pokračuje s bludišti?
Každá úroveň je část podvědomí subjektu, kam chceme proniknout.
Nejnižší úroveň je nemocnice, kde si Fischer představí otce.
- Mám otázku ohledně mapy... - Neukazuj mi podrobnosti.
Musí je znát jen spáč.
- Proč je to tak důležité? - Naše projekce to nesmějí znát.
To kdybys tam přivedl Mal? Nedokážeš se jí zbavit, co?
Nemůžeš stavět, protože když znáš bludiště, zná ho i ona.
Sabotovala by celou operaci. Vědí o tom ostatní?
Ne, nevědí.
- Musíš jim říct, že se to zhoršuje. - Nezhoršuje se to!
Musím se vrátit domů. Na ničem jiném mi nezáleží.
Proč se nemůžeš vrátit domů?
Protože oni si myslí, že jsem ji zabil já.
- Děkuju ti. - Za co?
Že se neptáš, jestli to tak bylo.
"Rozdělím otcovo impérium." To by Robert sám od sebe nevymyslel,
musíme to ukrýt do jeho podvědomí.
Podvědomí je motivováno emocemi. Musíme tu myšlenku vyjádřit emocí.
Vyjádřit obchodní strategii emocí?
Vymyslíme to. Robertův vztah k otci není nejlepší.
To se hodí. Nadhodíme mu, že zničení společnosti je pomsta otci.
Myslím, že pozitivní emoce jsou vždycky silnější.
Chceme usmíření, katarzi.
Potřebujeme, aby Robert Fischer měl pozitivní emocionální reakci.
Zkusíme tohle:
"Můj otec chce, abych sám tvořil a nekopíroval ho."
- To by mohlo vyjít. - "Mohlo"? To nestačí.
- Díky za upozornění. - Promiň, že chci něco konkrétního.
- Konkrétního. - Vnuknutí nemůže být konkrétní.
Musíme se přizpůsobit tomu, co má v hlavě.
Na nejvyšší úrovni otevřeme jeho vztah k otci.
Například "Nebudu kopírovat svého otce".
Na další úrovni mu nadhodíme "Vytvořím něco sám za sebe".
A na nejnižší úrovni do toho šlápneme.
- "Otec nechce, abych byl jako on." - Přesně tak.
Na třetí úrovni se sen zhroutí při nejmenší komplikaci.
Sedativa. Musí být velmi silná,
abychom vytvořili tři úrovně snu.
Dobrou noc.
Má sloučenina vytvoří silné pouto mezi spáči a zrychlí jejich mozky.
- Budeme mít v každé úrovni víc času. - Asi dvacetkrát víc.
Na každé další úrovni se to násobí.
- Tři sny, deset hodin... - Počty mi nikdy nešly. Kolik to je?
Týden na první úrovni.
Půl roku na druhé.
- Třetí úroveň... - Deset let.
- Kdo by chtěl spát deset let? - Záleží na snu.
Jak se dostaneme ven?
Zase mě střelíš do hlavy?
- Kopanec. - Co to je?
Tohle bude kopanec.
- Pocit pádu tě probudí. - Ucítíme to i přes sedativum?
Ucítíte. Namíchal jsem ho tak, aby vnitřní ucho fungovalo normálně.
Ať budete jakkoliv hluboko, pád ucítíte.
Stejně tak náklon.
Musíme synchronizovat nakopnutí, aby zasáhlo všechny tři úrovně.
Můžeme je sladit pomocí hudby.
Neplánuje žádnou návštěvu doktora.
- Neměl jít na operaci kolena? - Ne. Nic, při čem by ho uspali.
- Potřebujeme aspoň deset hodin. - Let ze Sydney do Los Angeles.
Jeden z nejdelších na světě. Létá tam každé dva týdny.
Musí mít soukromé letadlo.
Co kdyby mělo nečekanou poruchu?
- Musela by to být 747. - Proč?
Piloti sedí nahoře a první třída je v přídi, takže jí nikdo neprochází.
Ale museli bychom skoupit celou kajutu a podplatit letušku.
Koupil jsem aerolinky.
Připadalo mi to jednodušší.
Zdá se, že jsme získali deset hodin.
Ariadne? Skvělá práce.
Víš, jak mě najít.
Víš, co musíš udělat.
Vzpomínáš, jak jsi mě žádal o ruku?
Samozřejmě.
Řekl jsi, že jsi měl sen.
Jak spolu zestárneme.
Podaří se nám to.
Tady nemáš co dělat.
Chtěla jsem vědět, jaké "testy" každou noc provádíš.
- To s tebou nijak nesouvisí. - Souvisí. Mám s tebou sdílet sny.
Tyhle ne. To jsou moje sny.
Proč se takhle trápíš?
To je jediný způsob, jak ještě můžu snít.
Proč je tak důležité snít?
V mých snech jsme pořád spolu.
To nejsou jen sny.
To jsou vzpomínky. Říkal jsi, že je nesmíme používat.
Snažíš se ji udržet naživu. Nemůžeš na ni zapomenout.
Nechápeš to.
Jsou to okamžiky, kterých lituju. Vzpomínky, které musím změnit.
Čeho tam dole lituješ?
Musíš na mně pochopit jen jedinou věc.
Tohle je tvůj dům?
Můj a Mal, ano.
Ona je kde?
Už je pryč.
To je můj syn James. Něco vykopal. Možná žížalu.
To je Phillipa. Chtěl bych na ně zavolat, aby se otočili
a já viděl jejich úsměvy,
ale je pozdě.
Hned teď nebo nikdy, Cobbe.
Pak zpanikařím. Dojde mi, že toho budu litovat.
- Že je chci naposled vidět. - Jamesi, Phillipo, domů!
Ale ten okamžik je pryč.
Ať dělám cokoliv, nedokážu ten okamžik změnit.
Když na ně chci zavolat...
utečou.
Jestli chci ještě někdy vidět jejich tváře, musím zpátky domů.
Do skutečného světa.
Co tady děláš?
- Jmenuju se... - Vím, kdo jsi. Co tady děláš?
- Jenom se to snažím pochopit. - Jak bys to mohla pochopit?
Víš, jaké to je, být zamilovaná?
Být polovinou celku?
Ne.
Dám ti hádanku.
Čekáš na vlak.
Vlak, který tě odveze daleko.
Doufáš, že tě zaveze na určité místo,
ale nemáš jistotu.
Ale na tom nezáleží.
- Jak je možné, že na tom nezáleží? - Protože budeme spolu.
- Proč jsi ji přivedl? - Kde to jsme?
Hotelový pokoj, kde jsme slavili výročí.
Co se tady stalo?
Slíbil jsi mi, že budeme spolu!
- Zatím musíš počkat tady! - Slíbil jsi mi to!
Vrátím se pro tebe. Slibuju.
Myslíš, že ji můžeš držet ve vězení vzpomínek?
Opravdu si myslíš, že tam zůstane?
Je čas.
Maurice Fischer právě umřel v Sydney.
- Kdy je pohřeb? - Ve čtvrtek v Los Angeles.
Robert s rakví poletí nejpozději v úterý. Musíme vyrazit.
- Cobbe, půjdu s tebou. - Ne, slíbil jsem to Milesovi.
Potřebujete někoho, kdo chápe tvé problémy.
Nemusím to být já, ale pak musíš ukázat Arthurovi, co jsem viděla.
Rezervujte v letadle další místo.
Pokud nastoupím a vy nedodržíte naši dohodu,
po přistání mě zavřou na doživotí.
Splňte úkol,
já si z letadla zavolám a vy nebudete mít po přistání problémy.
- S dovolením. - Promiňte.
Myslím, že je váš. Musel vám upadnout.
- Něco k pití? - Vodu, prosím.
Já taky.
Děkuju.
Promiňte, ale nejste příbuzný toho slavného Maurice Fischera?
Ano, je to...
Byl to můj otec.
Byl to obdivuhodný člověk. Upřímnou soustrast.
- Tu máte. - Děkuju.
Na vašeho otce.
Ať odpočívá v pokoji.
- Nemohl ses vyčurat, než jsi usnul? - Moc šampaňského před startem?
V tomhle počasí bude potřebovat taxík.
- Kreténe, nemůžeš se... - Vypadni.
Ať mi zavolá. Taxi!
Děkuju.
Na roh Třetí a Market Street. Rychle. Co děláte?
- Myslel jsem, že je volný. - Není.
- Podělíme se. - Ne. Zastavte...
Bezva.
Dělej!
Vevnitř je 500 dolarů a peněženka je dražší. Aspoň mě dovezte, kam chci.
Obávám se, že...
- Chraň ho! - Co se sakra děje?
Tohle jsem nenavrhla.
Cobbe?
Sejmi ho!
- Jsi v pořádku? - Jo, dobrý.
- Fischer taky, víceméně. - Saito?
Odveď Fischera dozadu!
Co se stalo?
Je postřelený? Umírá?
- Nevím. - Kristepane.
- Co se stalo tobě? - Vrazil do nás vlak.
Na ulici?
- Já ho tam nedala. - Tak kdo?
Kdo nás přepadl? Měli výcvik!
- Jak to? - Fischer má v mozku ochranku.
- Ozbrojenou. Měl jsem to zjistit. - Proč jsi to nezjistil?
Klid.
Tohle byla tvoje práce! Tvoje zodpovědnost!
Měl jsi o něm vědět všechno! Na kovbojku nemáme výbavu!
Prostě budeme opatrnější a dobře to dopadne.
- Tohle nebylo v plánu! On umírá! - Zkrátím jeho utrpení.
- Nedělej to... - Jenom ho probudím.
- Ne. Neprobudí ho to. - Cože? Smrt ve snu nás probudí.
Tentokrát ne. Máme v sobě moc sedativ.
- A co když umřeme? - Spadneme do Pustiny.
- Cože? - Pustina?
- Snová prázdnota. - Co tam je?
Jenom syrové nekonečné podvědomí.
Jen to, co tam nechal ten z nás, kdo už tam byl. A byl jsi tam jen ty.
Jak dlouho tam budeme?
- Dokud působí sedativa. - Jak dlouho?
Desítky let? Zeptej se jeho, on tam byl!
Odneseme ho nahoru. Pojďte.
Bezva.
Děkuju. Jsme polapeni ve Fischerově hlavě, bojujeme s jeho armádou,
a když umřeme, zůstaneme v Pustině, dokud nám neshnijou mozky.
Máte lékárničku?
- Věděls o tom riziku a neřekls to? - Nevěděl jsem, že se bude střílet.
- Neměl jsi právo. - Jinak to nešlo.
- Ty jsi to věděl. - Věřil jsem mu!
- Slíbil ti půl svého podílu? - Ne. Celý podíl. Říkal, že to zná.
- Od Mal? S tou se to fakt povedlo. - Udělal jsem to, abych mohl k dětem.
Takže jsme na bojišti a není cesta ven.
Je cesta ven. Dokončíme úkol a použijeme kopanec. Podle plánu.
Kdepak. Tím jenom zvýšíme riziko. Zůstanu v téhle úrovni.
Jsme obklíčeni. 10 hodin letu je v téhle úrovni týden.
Zaručuju vám, že nás všechny zabijou.
Musíme pokračovat dál, a to co nejrychleji.
Dolů je jediná cesta vpřed.
Připrav se.
Pojď, jdeme ho nahlodat.
Jsem pojištěn proti únosu na deset milionů. Půjde to hladce.
Drž hubu! Nepůjde.
V kanceláři tvého otce je osobní sejf. Jaká je kombinace?
- O sejfu nic nevím. - To neznamená, že neznáš kombinaci.
Prozraď nám ji.
Neznám ji.
- Máme informace, že ji znáš. - Jo? Od koho?
Má cenu 500 dolarů.
- Co je vevnitř? - Prachy, karty, průkazy.
A tohle.
Hodí se?
Možná. Jsi na řadě. Máš na to hodinu.
Hodinu? Měl jsem na to mít celou noc.
A Saito neměl mít průstřel hrudníku.
Máš hodinu. Vytáhni z něj něco užitečného, prosím.
- Co to bylo? - Náš informátor.
Strýček Peter?
Ať toho nechají.
- Tu kombinaci. - Neznám ji.
- Proč Browning tvrdí opak? - Nevím.
Promluvím s ním a zjistím to.
Máš jednu hodinu. Začni zpívat.
Jsi v pořádku?
Dobrý?
Ti hajzlové mě zpracovávají dva dny.
Někdo je dostal do otcovy kanceláře a chtějí otevřít jeho sejf.
- Mysleli si, že znám kombinaci. - Já ji taky neznám.
Cože? Maurice říkal, že ho po jeho smrti otevřeš jen ty.
Žádnou kombinaci mi neřekl.
Možná ano. Jenom o ní nevíš.
- Jak ji zjistím? - Nějaká série čísel,
související s vašimi společnými zážitky.
Moc společných zážitků jsme neměli.
Možná po smrti tvé matky.
Víš, co mi řekl po smrti matky?
"Roberte, nemám ti co říct."
- Emoce mu nikdy nešly. - Bylo mi jedenáct, strýčku Petere.
Jak mu je?
Hodně ho to bolí.
Na nižších úrovních to bude bolet míň.
A když umře?
Nejhorší možnost? Až se probudí, bude mít prázdný mozek.
Cobbe, splním svůj slib.
Díky, Saito.
Ale až se probudíte, nebudete ani vědět, že jsme měli dohodu.
Pustina se stane vaší realitou. Zestárnete tam.
Plný výčitek.
- Čekání na osamělou smrt. - Ne. Já se vrátím.
Společně budeme zase mladí.
Dýchejte.
Zabijou nás, když jim nedáme kombinaci.
- Chtějí jen výkupné. - Shodí nás v autě do řeky.
- Dobře. Co je v tom sejfu? - Něco pro tebe.
Maurice vždycky říkal, že je to jeho největší dar tobě.
- Závěť. - Závěť je u advokátů.
Jiná závěť, která ruší původní.
Rozdělí firmu na několik menších. Bude to konec celého impéria.
Zničit celé dědictví?
- Proč by to chtěl? - Já nevím.
Miloval tě, Roberte.
- Sice zvláštním způsobem... - Zvláštním způsobem.
Když se blížil konec, zavolal si mě.
Skoro nemohl mluvit,
ale řekl mi jednu poslední věc.
Přitáhl mě k sobě.
Rozuměl jsem mu jen jedno slovo:
"Zklamaný."
Kdy jsi byl v Pustině?
Možná ti zbytek týmu věří, ale neznají pravdu.
Jakou pravdu?
Že můžeš kdykoliv přivolat nákladní vlak.
Že se Mal dere ven z tvého podvědomí.
A čím budeme hloub ve Fischerovi, tím budeme hloub v tobě.
A nevím, jestli se nám bude líbit, co tam najdeme.
Pracovali jsme spolu na výzkumu snů uvnitř snů.
Chtěl jsem se dostat hloub a hloub.
Nechápal jsem, že tam čas plyne pomaleji, okamžik trvá léta.
Že když se po letech ocitneme na břehu svého podvědomí,
zapomeneme, co je skutečné.
Postavili jsme si tam vlastní svět.
Pracovali jsme na něm léta.
Náš vlastní svět.
Jak dlouho jste tam byli?
Asi padesát let.
Proboha...
- Jak jste to mohli vydržet? - Nejdřív jsme byli jako bohové.
Problém byl v tom, že nic z toho nebylo skutečné.
- Nakonec jsem takhle nemohl dál žít. - A co ona?
Něco v sobě ukryla, hluboko uvnitř.
Pravdu, kterou kdysi znala, ale rozhodla se ji zapomenout.
Pustina se stala její realitou.
Co se stalo, když jste se probudili?
Probudit se po tolika desetiletích...
Staré duše, které se ocitly znovu v mladých tělech?
Věděl jsem, že s ní něco není v pořádku. Nechtěla si to přiznat.
Nakonec mi řekla pravdu.
Byla posedlá myšlenkou.
Prostou myšlenkou, která všechno změnila.
Myslela si, že náš svět není skutečný.
Že se musí probudit, aby se vrátila do reality.
Že se musíme vrátit domů...
tím, že se zabijeme.
Co vaše děti?
Myslela, že jsou to projekce a že na nás skutečné děti někde čekají.
- Jsem jejich matka! - Klid.
Přece poznám rozdíl!
- Proč tedy svůj sen neovládám? - Protože nevíš, že spíš!
Byla si jistá. Žádné mé prosby nic nezmohly.
Chtěla to udělat, ale nedokázala to sama. Tolik mě milovala.
Takže vymyslela plán. Na naše výročí.
- Zlato, co to děláš? - Pojď se mnou.
Vlez zpátky dovnitř... No tak...
Ne.
Skočím a ty půjdeš se mnou.
Nepůjdu... Poslouchej mě.
Jestli skočíš, tak se neprobudíš. Umřeš.
Vrať se dovnitř a promluvíme si o tom.
Mluvili jsme dost.
- Mal... - Vylez na římsu, nebo skočím hned.
Promluvíme si o tom. Ano?
Žádám tě, abys skočil do neznáma.
Ne, zlato.
Nemůžu. Víš, že nemůžu.
Pomysli na naše děti.
Na Jamese.
- Na Phillipu. - Když skočím bez tebe, vezmou ti je.
Co tím myslíš?
Nechala jsem u advokáta dopis, ve kterém se obávám o svou bezpečnost.
Protože mi vyhrožuješ zabitím.
- Proč jsi to udělala? - Miluju tě, Dome.
- Jak jsi mohla... - Chtěla jsem tě zbavit pocitu viny.
Vrátíme se domů. K našim skutečným dětem.
Mal, poslouchej! Podívej se na mě!
- Čekáš na vlak. - Sakra, nedělej to!
- Vlak, který tě odveze daleko. - James a Phillipa na tebe čekají!
Doufáš, že tě zaveze na určité místo. Ale nemáš jistotu.
- Podívej se na mě. - Ale na tom nezáleží.
- Protože budete spolu. - Zlato! Podívej se na mě! Ne!
Kristepane...
Nechala si od tří psychiatrů potvrdit, že je příčetná.
Nemohl jsem nikomu vysvětlit, v čem spočívala její pomatenost.
Takže jsem utekl.
Hned teď nebo nikdy, Cobbe.
Jamesi, Phillipo! Domů!
Dobře, jdeme.
Opustil jsem děti a od té doby se k nim snažím vrátit.
Tvá vina ji stvořila a dává jí sílu.
Ale nejsi zodpovědný za myšlenku, která ji zničila.
A pokud máme uspět, musíš odpustit sám sobě
a postavit se jí.
- Nemusíš to udělat sám. - Ne...
Dělám to kvůli ostatním.
Protože oni netuší, jak tady s tebou riskují.
Musíme vypadnout.
Čas vypršel.
Neznám žádnou kombinaci. Aspoň ne vědomě.
Ani instinktivně? Právě teď někdo stojí u toho sejfu a je připraven.
- Prvních šest čísel, co tě napadnou. - Netuším.
Dělej!
Říkám dělej!
Pět, dva, osm, 491.
Budeš se muset víc snažit.
Dej jim pytle. Pojedeme se projet.
Živí jsme pro vás cennější.
Rozumíte?
Co jsi zjistil?
- Jeho vztah k otci je mnohem horší. - To nám pomůže?
Čím větší problémy, tím silnější katarze.
- Jak se můžou usmířit? - Klid, pracuju na tom.
Pracuj rychleji. Projekce tu brzy budou.
Musíme vypadnout, než nás obklíčí.
Sakra.
Musíš mít trochu větší fantazii, drahoušku.
Jeho nenávist k otci musíme přenést na kmotra.
Zničíme jeho jediný kladný vztah?
Usmíříme ho s otcem a odhalíme pravdu o kmotrovi.
Fischer by nám měl zaplatit víc než Saito.
Čím hloub budeme, tím agresivnější bude jeho ochranka.
- Měli bychom zkusit pana Charlese. - Ne.
Koho?
Jakmile budeme v hotelu, vlítne na nás Fischerova ochranka.
- Použijeme Charlese jako u Steina. - Takže už to znáte?
A nevyšlo to.
Subjekt si uvědomil, že sní, a jeho podvědomí nás vypeklo.
Ale poučili jste se z toho.
- Musíme odvést pozornost. - Použiju tu fešandu jako předtím.
Musíš jet opatrně. Tam dole to bude hrozně nestabilní.
Neskoč moc brzo. Budeme mít jedinou šanci na kopanec.
Těsně předtím pustím hudbu. Zbytek je na vás.
- Připraveni? - Připraveni!
Sladké sny.
Nudím vás?
Vyprávěla jsem vám svůj příběh. Asi vás nezaujal.
Mám plnou hlavu jiných věcí.
Pan Charles už je tu.
Pan Fischer?
Rád vás znovu vidím. Rod Green z marketingu.
- A vy jste? - Na odchodu.
Kdybyste se náhodou nudil.
Buď vás nechce poznat, nebo má její telefon opravdu jen šest číslic.
A ještě vám ukradla peněženku.
- Sakra, stála nejmíň... -500 dolarů.
- Nebojte, mí lidé už po ní jdou. - Kdo nebo co je "pan Charles"?
Metoda, jak poštvat Fischera proti jeho vlastnímu podvědomí.
- A co proti ní máš? - Musíme oběti říct, že spí,
- což nás může ohrozit. - Cobb říkal, že to nesmíme dělat.
Konečně sis všimla, jak často Cobb dělá zakázané věci.
- Pane Saito, máte okamžik? - Promiňte...
- Jste teď takový živější. - Velmi vtipné, pane Eamesi.
Turbulence v letadle?
Ne, to je mnohem blíž. Yusufovo auto.
- Promiňte... Kdože jste? - Rod Green z marketingu.
Ale to samozřejmě není pravda.
Jmenuji se Charles, vzpomínáte? Dělám vám tady ochranku.
Vystupte v jiném patře. Peněženku zahoďte, ochranka ji bude hledat.
Musíme Cobbovi získat víc času.
Ochranku?
- Pracujete pro hotel? - Ne... Zabývám se jinou ochranou.
- Podvědomou ochranou. - Máte na mysli sny?
Extrakce?
Jsem tu, abych vás ochránil...
Abych vás ochránil před krádeží myšlenek skrze vaše sny.
Tady nejste v bezpečí.
Jdou po vás.
Zvláštní počasí, že?
Cítíte to?
Co se děje?
Cobb ho upozorňuje na zvláštnost snu a jeho podvědomí hledá spáče.
Což jsem já. Dej mi pusu.
- Pořád se na nás dívají. - Za zkoušku to stálo.
Měli bychom odsud asi vypadnout.
Cítíte to? Tohle jste prodělal při výcviku.
Vnímejte to zvláštní počasí, změny gravitace. Tohle není skutečnost.
Jste ve snu.
Dokážete si vzpomenout, jak jste se ocitl v hotelu?
Ano, já...
Dýchejte. Vzpomeňte si na výcvik.
Jste ve snu a já vás chráním.
Do toho.
- Nejste skutečný? - Ne...
Jsem projekce vašeho podvědomí. Chráním vás před extraktory.
Právě teď vás zatáhli do sna.
Dobře...
Můžete mě odsud dostat?
Hned. Pojďte.
- Proboha, co to děláte? - Měli vás unést.
Jestli vám mám pomoct, zůstaňte v klidu.
Musíte spolupracovat, pane Fischere.
Jestli jsem ve snu, tohle mě probudí, ne?
Neriskoval bych to. Asi vám dali sedativa.
Neprobudíte se.
Můžete upadnout do hlubšího snu. Mluvili jsme o tom spolu.
Vzpomeňte si na výcvik.
Co jsem vám říkal? Dejte mi zbraň.
- Tohle apartmá je přímo pod 528? - Jo.
Přemýšlejte... Co si pamatujete před tímhle snem?
Hodně se střílelo...
Pršelo.
Strýček Peter... Proboha, byli jsme uneseni.
Kde vás drželi?
- Byli jsme v dodávce. - Proto ty změny gravitace.
- Teď jste v dodávce. Pokračujte. - Nějak to souviselo...
Se sejfem...
Je tak těžké si vzpomenout.
Je to jako vzpomínat si na sen po probuzení. Chce to léta cviku.
Uspali vás a Browninga, protože vám chtějí něco ukrást z hlavy.
Soustřeďte se a vzpomeňte si co.
Co to je, pane Fischere?
Kombinace. Chtěli znát čísla, která mě napadnou.
Čísla z vašeho podvědomí. Můžou znamenat cokoliv.
Teď jsme v hotelu.
Zkusíme hotelové apartmá. Jaké číslo to bylo? Vzpomeňte si.
Pět...
- Pět dva... Bylo to dlouhé číslo. - Pro začátek to stačí.
- Páté patro. - Jo.
- Bude to časované? - Ne, odpálím to sám.
Až budete spát v apartmá 528, počkám na Yusufovo nakopnutí.
- Jak ho poznáš? - Uslyším hudbu.
A ucítím náraz do barikády na mostě.
Krásné synchronizované nakopnutí.
Když to bude moc brzo, nedostaneme se ze sna.
- Když moc pozdě, nesestoupíme dál. - Proč ne?
Auto poletí vzduchem.
- Bez gravitace nemůžeme sestoupit. - No jo.
To jsou mí lidé. Pokračujte.
- Pane Charlesi! - Víte, co to je, pane Fischere?
- Myslím, že ano. - Chtěli vás uspat.
- Vždyť už spím. - Znovu uspat.
Myslíte sen ve snu?
Vidím, že už jste v roli.
- Co prosím? - Pardon, spletl jsem si vás s někým.
Doufám, že s nějakým fešákem.
To je Fischerova projekce Browninga. Půjdeme za ním a uvidíme, co chystá.
Z jeho chování zjistíme, jestli o něm Fischer začíná pochybovat.
- Strýčku Petere. - Říkáte, že vás unesli společně?
- Ne, jeho unesli dřív a mučili ho. - Viděl jste to mučení?
Ty únosce jsi poslal ty?
Roberte...
Chceš otevřít ten sejf? Získat druhou závěť?
Věnoval jsem firmě celý svůj život. Nedovolím, abys ji zničil.
Nezahodím svoje dědictví! Proč bych to dělal?
Nemůžu dovolit, abys podlehl poslední provokaci svého otce.
- Provokaci? - Ta závěť je jeho poslední urážka!
Říká ti, že se máš snažit sám
a že nejsi hoden jeho odkazu.
Řekl bych, že byl zklamaný.
Promiň, ale...
Neměl pravdu. Dokážeš vybudovat lepší firmu než on.
- Pane Fischere, on lže. - Jak to víte?
Vyznám se v tom.
Něco skrývá a musíme zjistit co.
Uděláme mu totéž, co on chtěl udělat vám.
Vstoupíme do jeho podvědomí a zjistíme, co před vámi skrývá.
Dobře.
- A je to. - Do čího podvědomí vstoupíme?
Do Fischerova. Ale on si bude myslet, že jsme v Browningově.
Pomůže nám vloupat se do vlastního podvědomí.
- Ochranka po tobě půjde. - A já jim pěkně zamotám hlavu.
- Jenom se vrať před nakopnutím. - Dobrou noc, Eamesi.
Všechno v pořádku?
- Jsi připravený? - Jo, v pohodě...
Cobbe?
Co je tam dole?
Doufejme, že pravda, kterou chceme Fischerovi vsugerovat.
Ale co je tam pro tebe?
Viděli jste to?
Eamesi, tohle je tvůj sen. Ochranka se musí vzdálit od nemocnice.
- Kdo tam dovede Fischera? - Já ne. Nesmím znát cestu.
- Já navrhovala mapu. - Ne, ty budeš se mnou.
Co já?
Dobře. Vysvětli mu cestu dovnitř. Fischere, půjdete s ním.
Dobře. A co vy?
Nevypínejte vysílačku.
V horním patře jsou velká okna. Budu vás krýt ze severní věže.
Nejdete se mnou?
Abyste zjistil pravdu, musíte do Browningovy mysli proniknout sám.
Pojďte, Fischere!
Spusťte poplach...!
Dělejte...!
Sakra!
Doufám, že jste připraveni.
Ne, ještě je brzo.
Cobbe, slyšíš to?
Všiml jsem si toho před 20 minutami. Myslel jsem, že je to vítr.
Slyším to. Je to hudba.
- Co uděláme? - Pospíšíme si.
Yusufovi zbývá 10 vteřin do skoku.
Takže Arthur má tři minuty.
- Hej! - To je on!
- Takže my máme... -60 minut.
Stihnou to za hodinu?
- Musí přes prostřední terasu. - Tak potřebují rychlejší cestu!
- Je to navržené jako bludiště. - Musí tam být zkratka, ne?
Eamesi?
- Měnil Eames bludiště? - To bych ti neměla říkat. Mal...
Nemáme čas! Přidal něco?
- Ventilační šachty pod bludištěm. - Skvělé. Vysvětli jim to.
- Saito? - Ano?
Paradox.
- Co to bylo? - Kopanec.
- Nestihli jsme ho? - Nestihli.
Nebylo by lepší mít sen o pláži?
Co teď sakra uděláme?
- Dokončíme to před příštím kopancem. - Jakým?
Až auto spadne do vody.
Pokud chcete telefonovat, zavěste sluchátko...
Jak vás nakopnu bez gravitace?
Arthur má pár minut času, my asi dvacet.
Jste v pořádku?
Otočte to! Zpátky na základnu!
Něco není v pořádku. Jako kdyby něco tušili.
Pokus se je zdržet! Pojď.
Už jdu.
- To je místnost před trezorem. - Má trezor okna?
- Pak by to nebyl trezor. - Snad tam Fischer najde, co hledá.
Ty projekce jsou součást jeho podvědomí?
- Ničíš části jeho mysli? - Ne, jsou to jen projekce.
- Jsme tady. - Za chvíli u vás bude celá armáda.
Jsem tady.
- Je tam někdo další. - Fischere, je to past! Vypadněte!
No tak, ukaž se...
Cobbe, ne, není opravdová!
- Jak to víš? - Je projekce! Fischer je opravdový!
Ahoj.
Proboha! Eamesi, rychle k trezoru!
- Co se stalo? - Mal zabila Fischera.
Nedokázal jsem ji zastřelit.
Nemá cenu ho oživovat. Jeho mysl už je v Pustině. Je konec.
- Takže všechno krachlo? - Je konec. Promiň.
Ty jsi ten, kdo neuvidí rodinu.
Těšil jsem se, co se skrývá vevnitř.
Připrav nálože.
Můžeme to dokázat. Stačí následovat Fischera do Pustiny.
- Nemáme čas. - Tam dole bude spousta času.
Najdeme ho. Jakmile se ozve Arthurova hudba, dáš mu elektrošok.
Uděláme mu kopanec tam dole.
Dostaneš ho dovnitř. Až dozní hudba, odpal to tady a svezeme se nahoru.
Za pokus to stojí. Pokud Saito dokáže zdržet stráže.
Saito umře, že ano?
Cobbe, no tak. Musíme to zkusit.
Jděte na to. Ale jestli se nevrátíte před kopancem, mizím bez vás.
Ona má pravdu. Jdeme...
Jsi si jistý, že to dokážeš? Tam dole bude Mal.
- Vím, kde je. Fischer bude u ní. - Jak to?
Ona chce, abych pro něj přišel. Chce mě mít u sebe.
Jsi v pořádku?
- Tohle je váš svět? - Byl.
A ona tady je.
Pojď.
Saito...
Musíte chránit Fischera, než připravím nálože.
Najednou jsem vám dobrý.
Neblbněte.
Tohle jste postavili? Neuvěřitelné.
Stavěli jsme léta.
A pak jsme zhmotňovali vzpomínky.
Tudy.
Tohle byla naše čtvrť. Místa z naší minulosti.
Náš první byt. Pak jsme se přestěhovali sem.
Když Mal otěhotněla, tak sem.
To jste všechno postavili ze vzpomínek?
- Říkal jsem, měli jsme spoustu času. - Co je tohle?
V tom domě Mal vyrůstala.
- Nebude vevnitř? - Ne.
Pojď. Chtěli jsme bydlet v domě, ale milovali jsme mrakodrapy.
Tady jsme mohli mít obojí.
Jak dostaneme Fischera zpátky?
- Musíme provést nějaký kopanec. - Jaký?
Budu improvizovat. Měl bych ti říct něco o sobě. O vnuknutí.
Myšlenka je jako virus. Odolná.
Vysoce nakažlivá. Nejmenší semínko myšlenky může vzklíčit.
A tím tě změnit.
Nebo zničit.
Prostá myšlenka, jako třeba "Tvůj svět není skutečný".
Jednoduchá myšlenka, která změní všechno.
Jsi si tak jistý svým světem. Realitou.
Věříš mu to?
Nebo myslíš, že je ztracený, jako jsem byla já?
Vím, co je opravdové, Mal.
Žádné skryté pochybnosti?
Necítíš, že po tobě jdou, Dome?
Anonymní korporace a policie tě pronásledují po celém světě?
Jako když projekce pronásledují spáče.
Přiznej si to. Ty už nevěříš v jedinou realitu.
Tak si vyber. Vyber si tuhle. Vyber si mě.
Víš, co musím udělat. Vrátit se k našim dětem, které jsi opustila.
- Opustila jsi nás. - Mýlíš se.
- Nemýlím se. - Jsi zmatený.
Naše děti jsou tady.
A chtěl bys zase vidět jejich tváře, viď?
Ano, ale uvidím je tam nahoře, Mal.
Tam nahoře?
Co to říkáš? Tohle jsou naše děti.
Dívej se.
Jamesi, Phillipo...
- Nech toho. To nejsou moje děti. - To si namlouváš, ale nevěříš tomu.
- Vím to. - Co když se pleteš?
Co když jsem skutečná?
Pořád si říkáš, co víš.
Ale čemu věříš?
Co cítíš?
Vinu.
Cítím vinu, Mal.
A ať dělám cokoliv, ať jsem jakkoliv zoufalý, jakkoliv zmatený,
ta vina mi vždycky připomene pravdu.
Jakou pravdu?
Že ty pochybnosti o realitě jsem ti vnukl já.
Ty jsi mi vnukl myšlenku?
O čem to mluví?
Věděl jsem, že vnuknutí je možné, protože jsem jí ho provedl.
- Své ženě. - Proč?
Byli jsme tu ztraceni.
Museli jsme uprchnout, ale ona nechtěla.
Něco ukryla. Někde hluboko uvnitř.
Pravdu, na kterou se rozhodla zapomenout.
Nemohla se osvobodit.
Tak jsem se rozhodl ji najít.
Objevil jsem ten tajný kout její mysli.
Vloupal jsem se dovnitř. A zasadil myšlenku.
Prostý nápad, který měl všechno změnit.
Že její svět není skutečný.
Že smrt je jediné východisko.
Čekáš na vlak.
Na vlak, který tě odveze daleko.
Doufáš, že tě zaveze na určité místo.
Ale nejsi si jistá!
Ale nezáleží na tom!
- Řekni proč! - Protože budeme spolu!
Ale netušil jsem, že ji ta myšlenka neopustí ani po probuzení.
Že i po návratu do reality...
budeš věřit, že tvůj svět není skutečný.
Že smrt je jediné východisko.
Mal, ne...!
- Vnikl jsi do mé mysli. - Chtěl jsem ti pomoct.
Zradils mě.
Ale můžeš to napravit. Můžeš dodržet slib.
Můžeme zůstat spolu. Tady, v našem světě.
Cobbe, musíme najít Fischera.
Nenajdete ho.
- Když tady zůstanu, necháš ho jít? - Co to říkáš?
Fischer je na verandě.
- Zjisti, jestli je v pořádku. - Tohle nemůžeš!
Jdi se podívat!
Je tady! Musíš se vrátit se mnou!
- Vezmi ho s sebou. - Nemůžeš tady zůstat s ní!
Nezůstanu. Saito už umřel, takže musí být někde tady.
Musím ho najít.
Nemůžu zůstat s ní, protože ona neexistuje.
Jsem to jediné, v co ještě věříš.
Rád bych.
Hrozně rád, ale...
Nedokážu si tě představit ve vší tvé dokonalosti a nedokonalosti.
- Jste v pořádku? - Podívej se na sebe.
Jsi jen stín. Jen stín mé skutečné manželky.
Líp jsem tě stvořit nedokázal,
ale nejsi pro mě dost dobrá.
Je tohle dost opravdové?
Co to děláš?
Improvizuju.
Ne, ne...
Dovnitř, dělejte!
Byl jsem zkla...
Zkla...
Já vím, tati.
Vím, že jsi byl zklamaný, že jsem nebyl jako ty.
Ne.
Byl jsem zklamaný...
že ses o to snažil.
Co?
No tak...
Poslední vůle
Tati?
Kopanec, Ariadne! Musíš zmizet!
Neztrať se! Najdi Saita a přiveď ho zpátky!
Udělám to!
- Pamatuješ, jak jsi mě žádal o ruku? - Ano.
Říkal jsi, že sníš o tom, jak spolu zestárneme.
Zestárli jsme spolu.
Nevzpomínáš si na to?
Stýská se mi po tobě tolik, až je to nesnesitelné, ale
my prožili náš život.
A už to skončilo.
Už to skončilo.
Promiň, Roberte.
Ta závěť znamená, že otec chtěl, abych jednal na vlastní pěst.
Abych nebyl jen jeho dědic.
A já to udělám, strýčku Petere.
Co se stalo?
- Cobb tam zůstal. - S Mal?
Ne, aby našel Saita.
Ztratí se tam.
Ne, zvládne to.
Jste tu, abyste mě zabil?
Na někoho čekám.
Na někoho z téměř zapomenutého snu.
Cobbe?
To není možné.
Spolu jsme byli mladí.
Jsem stařec.
Plný výčitek.
Čekám na osamělou smrt.
Přišel jsem pro vás.
Abych vám něco připomněl.
Něco, co jste kdysi věděl.
Že tento svět není skutečný.
Abych splnil naši dohodu.
Abyste skočil do neznáma, ano.
Vraťte se...
ať spolu můžeme být zase mladí.
Vraťte se se mnou.
Vraťte se.
Teplý ručník, pane?
Za 20 minut přistáváme v Los Angeles.
Potřebujete imigrační formulář?
Děkuju.
Teplý ručník, pane?
- Ne. - Potřebujete imigrační formulář?
- Vítejte doma, pane Cobbe. - Děkuji.
Vítám tě.
Tudy.
Jamesi? Phillipo?
Podívejte, kdo je tady.
Jak se daří?
- Tati! - Jak se máte?
Podívej, co stavím!
- Copak stavíš? - Stavíme dům na útesu!
- Na útesu? Ukážete mi ho? - Pojď, tati...
POČÁTEK