EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Takk, San Francisco. Tusen takk.
Det er flott å være her.
Folk ble overrasket
da jeg sa at jeg skulle opptre her i San Francisco.
Hvorfor vil du det?
Det er verdens mest politisk korrekte by.
Når jeg er på scenen, er den ikke det.
Jeg trives veldig godt, det er én av de beste byene å opptre i.
Her er det fint å henge.
Jeg ruslet litt rundt i dag.
Jeg så en baby.
Jeg så en baby, innelåst i baksetet på en varm bil.
Det har vært en super dag.
Det liker jeg.
Ikke misforstå, jeg er ikke et monster.
Jeg prøvde å hjelpe babyen.
Prøvde å kaste en stein gjennom vinduet.
Vinduet var rullet ned.
Jeg ødela hele helgen for babyen.
Det var det verdt.
Jeg elsker San Francisco.
Noe av det beste ved byen, er at kvinnene er så vakre.
Kvinnene i San Francisco er smellvakre.
Det sier jeg på tross av at jeg har sett publikum i kveld.
Men dere bor her.
Dere bor her, så dere har sett dem.
Jeg var på bar i går kveld. Så en vakker kvinne.
Som en supermodell.
Jeg gikk bort til henne og sa: Hei, hvor er du fra?
Hva jobber du med?
Hun sa: "Jeg bor her i San Francisco. Jeg er hjernekirurg."
Vet ikke om det gjør meg til sjåvinist, men jeg ble skikkelig imponert.
Kvinner flest forstår ikke sarkasme.
Dette blir et bra show.
Den vitsen der er en test.
For å se om dere er kule.
Den om babyen i bilen er bare for å rense strupen.
Den vitsen er en test.
Ler dere av den vitsen, går showet bra.
Ler dere ikke av vitsen, blir showet dårlig.
Noen forestillinger har vært veldig dårlige.
Det plager meg ikke overhodet.
Den neste vitsen er en test
for å se hvor kule dere er.
Jeg...
Før hadde jeg en sønn.
Noen av dere skjønner alt hvor dette bærer hen, det er bra.
Jeg hadde en sønn på to år, men han døde.
På samme måte som Eric Claptons sønn døde.
Vel, inspirert av det.
Dette er den beste dødsvitsen som noensinne er blitt fortalt.
Dere lo liksom litt,
så begynte dere å snakke sammen, av en eller annen grunn.
Så begynte dere å klappe, hvilket er forbløffende.
Folk flest bare buer på meg.
Bare slapp av om du ikke skjønte vitsen.
Det er en komplisert vits, mye du må vite.
Vitsen er som en løk.
Du må vite hvem Eric Clapton er.
Ingen selvfølge nå til dags.
Du må kjenne til saken om sønnen hans.
Du må kjenne til hvor klønete den lille pjokken var.
Du må ha hørt den fæle, forbanna sangen.
Og så må du synes at alt det er morsomt.
Nå må jeg få bli litt bedre kjent med dere.
Jeg begynner utvilsomt med deg.
Det ser ut som at du er glad i humor og fullstendig klin kokos.
Kommer du rett fra den jævla tannlegen, eller?
Hva heter du?
-Peggy Jo. -Peggy.
Hva er det du prøver på, Peggy?
Ikke så mye, jeg er ufør.
Jeg vet at du er ufør.
Er det mannen din du har med deg? Ok.
Hva jobber du med, sånn at jeg kan komme meg videre.
-Jeg er elektriker. -Er du elektriker?
Supert. Det er en hederlig jobb. Det er en bra jobb å ha.
Du gir nok henne et helvetes sjokk hver dag.
Elektriker.
Det er en flott jobb.
Det finnes masse dårlige jobber, det skal jeg si dere.
Mange dårlige jobber.
Onkelen min driver sommerleir for
barn som snart skal bli misbrukt.
Ja, ikke sant?
Det høres fælt ut.
Det høres fælt ut, men han trives veldig godt. Han sier...
Han sier at han aldri har jobbet én dag i hele sitt liv.
Lønna er ikke noe særlig, men frynsegodene...
Har dere barn? Hvor mange?
Jeg har ett, og han har to.
Hare dere vært på nettet noen gang
for å se hvor mange seksualforbrytere som bor i nærheten?
Det er sprøtt, mange flere enn man skulle tro.
Man tror kanskje det finnes én eller to, men nei. Det er som med vannkopper.
Jeg sjekket på nettet: Femten overgripere.
Femten overgripere innenfor en åtte kilometers radius fra der jeg bor.
Hvorfor må vi alltid møtes hjemme hos meg?
Hvis dere tenker at dette er flott, Anthony,
men lurer på om alle vitsene vil handle om overgrep...
Jeg vet ikke, sannsynligvis.
Ligner på noe jeg kunne ha gjort.
Jeg bor selvsagt i Los Angeles.
Jeg har et fint hus.
Det sier seg selv.
Broren min har bodd hos meg i et par uker. Det har vært fælt.
Broren min er gæren, selv naboene mine hater ham.
Her om dagen åpnet jeg døra, og der satt han og onanerte.
Han ser meg rett i øynene og sier: "Lukk døra."
Jeg sa: "Kom deg inn."
Familien min elsker at jeg tar dem med i vitsene mine.
"Lag en vits om meg."
Er du sikker? Jeg gjør deg til pedofil.
"Det gjør ikke noe. Vi vil bare være en del av denne greia du har på gang."
Jeg tok med broren min i vitsen. Jeg opptrer i Chicago, der han bor.
Etterpå kommer han bak scenen, og jeg spør:
Mikey, hva syntes du om den nye vitsen? Likte du at jeg nevnte deg?
Han blir skikkelig forlegen.
Han sier: "Publikum syntes visst at den var morsom."
"Men jeg syns det er snålt at du har en vits der du vil knulle meg."
Jeg sa: Hva, Mikey? Nei! Du er broren min.
Vitsen handler om at du onanerer utenfor huset mitt.
Og han sier: "Ja, men så ber du meg komme inn igjen."
I tilfelle dere lurte på om broren min er en jævla idiot.
Ja, jeg har et fint hus.
Prøver å holde det fint.
Lykkes ikke alltid med det.
Jeg prøvde å ha valp i huset.
Katastrofe.
Måtte kvitte meg med valpen.
Måtte kvitte meg med den nesten med en gang.
Første gang jeg lot den være alene hjemme...
Da jeg lot den være alene,
snudde den huset på hodet,
dreit overalt og sultet ihjel.
Hvorfor er dere sure?
Det er jeg som ikke fikk tilbake pengene for den.
Det er vanligvis her publikum vender seg mot meg.
Etter at jeg tar livet av en valp ved å forsømme ham.
Det er greit.
Dere kan bli sinna på meg. Dere kan hate meg.
Dere kan hate meg og likevel le av meg. Så talentfull er jeg.
Jeg er vant til det.
En gang gikk jeg ut med ei jente som dro til meg så hardt hun kunne.
Jeg gikk ut med ei jente som som slo meg rett i fleisen.
Jeg gjorde ikke noe. Jeg sa ikke noe.
Jeg bare snudde og gikk ut av rommet.
Men den eneste tanken jeg hadde i hodet, var...
"Nå er vi skuls."
Så sinna.
Hun ble sinna på meg.
Fordi jeg tok livet av alle plantene hennes.
Jeg tok livet av hver eneste plante.
Hun hadde gitt beskjed.
"Anthony, jeg er bortreist de neste to ukene."
"Gi plantene en halv kopp vann innimellom."
Men jeg er mann.
Alt jeg hørte var "to uker" og "vær utro".
Ta naboene mine i L.A.
Naboene mine i L.A. har en smellheit 18 år gammel datter.
Hun er bare helt perfekt.
Men hun har nettopp fått en sommerfugltatovering på brystet.
Det er forferdelig.
Skjønner hun ikke hvor dumt det vil se ut en vakker dag,
når den er en del av lampeskjermen min?
Ja, det var en vits.
En vits der jeg er seriemorder.
Jeg er veldig åpen om det.
Nå må ikke dere bli helt pripne.
Jeg hater nærtagne folk.
Hater det.
Selv når små unger er nærtagne, blir jeg forbanna.
Jeg har en nevø på seks år.
Jeg spurte hva han ønsket seg til bursdagen sin.
"Jeg ønsker meg en Barbie-dukke."
Jeg sa: Faen ta deg.
Du er en seks år gammel drittunge.
Ikke misforstå.
Jeg bryr meg ikke om at han leker med dukker.
Han kan gå i kjole om han vil.
Men jeg kjøper ikke en Barbie-dukke til ham.
Barbie-dukker gir små gutter urealistiske forventninger...
...om hvor lett det blir å rive av et hode.
Jeg nekter å gjøre det.
Jeg blir skikkelig forbanna når folk tar seg nær av humor.
Å ta deg nær av humor er det dummeste du kan gjøre.
Jeg kaller dem vitsepolitiet.
De har alltid én regel, bare én regel.
Du kan ikke spøke med dette akkurat nå.
Etter noen år er det noe annet.
Derfor er det så hyklersk. Akkurat nå...
Noe du ikke kan spøke med nå for tiden, som er alt for sensitivt...
Transpersoner.
Skjønner dere?
Kan ikke gjøre det.
Kan ikke gjøre narr av dem.
Det er for ømtålig.
Du kan ikke engang kalle dem "chicks with dicks" lenger.
Nei, da.
Man må kalle dem "menn som snakker for mye".
Ikke sant?
Dette får jeg høre støtt:
"Anthony, det var veldig morsomt."
"Men kvinnfolk må jo synes at du er helt dust."
"Kvinnfolk som ser showet ditt, må jo hate deg."
Jeg svarer alltid nei.
Dumme kvinnfolk hater showene mine.
Det er de som hater showene mine.
Smarte kvinner ser ikke showene mine.
Apropos det, hva heter du?
Hva sa du? Kim.
-Hvor er du fra, Kim? -San Jose.
San Jose? Ok.
Hva jobber du med, Kim?
Jeg er filialsjef.
For en bank? For Pizza Hut?
Hvor studerte du?
-UC Santa Cruz. -Hva studerte du?
-Økonomi. -Økonomi? Ok.
Tror du at du får bruk for utdannelsen?
Jeg måtte gå på katolsk skole da jeg var liten.
Jeg hatet det.
Hatet det mer enn noe annet.
Nonnene var ondskapsfulle.
De slo meg med linjal, fiket til meg.
Alt de kunne gjøre for å forsvare seg.
Den digga dere skikkelig, hæ?
Hatet skolen.
Da jeg gikk i femte klasse, fikk en av klassekameratene mine kreft.
Pådro seg kreft.
Det var trist.
Men historien er faktisk kul og inspirerende.
Alle guttene på skolen
glattbarberte hodet for å gjøre narr av ham.
Nei da, det var flott.
Det var flott, vi gjorde det i én måned.
Vi ville ha fortsatt med det, men, dere vet...
Dere vet hvordan kreft utvikler seg.
Har dere prøvd slektsgransking?
Gått bakover noen generasjoner, funnet ut flaue ting
dere skulle ønske dere ikke visste om?
Da jeg gjorde det, fant jeg ut at jeg faktisk hadde familie
på begge sider under andre verdenskrig.
Ydmykende.
Møkkasiden av familien min kjempet for nazistene i Tyskland,
mens de tøffe Jeselnikene var her i Amerika
og spionerte for tyskerne.
Jeg antar at alle drikker i kveld?
Det er bra. Jeg elsker å drikke.
Elsker det. Gjør det hele tida, hver dag, det har jeg alltid gjort.
Vet ikke hvor jeg har det fra.
Selv foreldrene mine sier det.
Jeg var bare barnet
da jeg å klatret ut av vuggen min hver morgen
og krabbet bort til spritskapet
for å få litt tid sammen med dem.
Jeg liker San Francisco. Veldig liberalt.
Veldig liberalt. Klapp i hendene hvis du eier et skytevåpen.
Masse folk fra San Jose, hva?
Ikke dårlig.
En gang stilte jeg det samme spørsmålet i Houston.
De begynte bare å skyte i lufta med pistolene sine.
Lot meg ikke fullføre spørsmålet engang.
Jeg eier ikke skytevåpen. For å være ærlig, er jeg våpenmotstander.
Da jeg var liten, hadde foreldrene mine en pistol.
Foreldrene mine sa de måtte ha pistol.
Må ha en pistol for å beskytte de fem barna.
Må ha en pistol for å beskytte våre fem barn.
Til slutt kvittet de seg med den...
...for å beskytte sine fire barn.
Det var moro så lenge det varte.
Til slutt hadde jeg blitt ganske god.
Foreldrene mine var strenge.
Mamma og pappa var strenge.
Én gang tvang de meg til å røyke en hel pakke sigaretter.
En hel pakke med sigaretter på én gang.
Bare for å lære meg betydningen av merkelojalitet.
Jeg lærte mye av foreldrene mine.
Spesielt av faren min.
Jeg glemmer for eksempel aldri
første gang jeg fikk dårlige karakterer på skolen.
Jeg tok karakterboka med hjem, viste den til pappa - og fikk juling.
Han rundjulte meg skikkelig.
Men jeg lærte noe.
For neste gang jeg fikk dårlige karakterer på skolen,
tok jeg karakterboka med hjem og viste den til mora mi.
Lot henne få bank i stedet.
Faren min var hardbarka.
En sånn fyr som trodde menn bare lærte av å gjøre ting.
Man tar ikke kurs.
Man leser ikke bruksanvisningen.
Man bare gjør det og finner ut av det.
Jeg fikk for eksempel aldri svømmeundervisning da jeg var liten.
Nei da, faren min bare kastet meg i vannet
sånn at han fikk lært seg hjerte- og lungeredning.
Hva som var min fars mest dyrebare eiendel,
det mest dyrebare da jeg var liten?
Faren min var den stolte eier av et Mickey Mantle "rookie"-kort.
Et Mickey Mantle "rookie"-baseballkort i perfekt forfatning.
Oppbevarte det i en plastmappe.
Men jeg var bare et barn.
Jeg visste ikke bedre.
En dag tok jeg det med på skolen og byttet det bort til en klassekamerat
mot en sjokolade.
Vet dere hva det kortet er verdt nå?
Mitt forhold til faren min.
Man kødda ikke med faren min.
Faren min kødda ikke.
Faren min stolte ikke på noen.
Faren min stolte overhodet ikke på noen.
Faktisk hadde han et ordtak...
...men han ville ikke si det.
Var den for snedig for deg? Den vitsen er fantastisk.
Fjoråret var et trist år for familien min.
Mamma skulle ha feiret 60-årsdagen sin.
Men på grunn av narkotika, alkohol og andre dårlige valg,
glemte vi det alle sammen.
Trist.
Som barn fantaserte jeg om å bli eldre,
om å bli voksen og ha penger.
Kjøpe noe fint til mora mi på bursdagen hennes.
Vi var fattige da jeg var liten.
For at jeg skulle kunne gå på avslutningsballet på high school,
måtte jeg selge passet mitt på gata.
Jeg solgte passet mitt for 300 dollar
så jeg skulle kunne gå på ballet.
Det var selvsagt før 11. september, så...
Beklager tabben, dere.
Rart at dere klapper for den vitsen...
Mora mi skulle ha vært på et av flyene som krasja.
Det syns iallfall jeg.
Ikke misforstå, jeg var glad i mora mi.
Hun var mora mi, så klart jeg var glad i henne. Vi kranglet mye.
Mora mi kunne være veldig rasistisk.
Veldig rasistisk.
Og jeg tolererer ikke rasisme.
Det er uvitenhet, og det hater jeg.
Da jeg var liten, kanskje ni år, kom jeg hjem fra skolen.
Jeg å pleide å ta med en venn så vi kunne leke hjemme hos meg.
Av og til tok jeg med en mørkhudet venn.
Da jeg gjorde det, oppførte mora mi seg rart.
Hun tok meg til side og sa: "Hvem er den nye vennen din, Anthony?
Er han narkolanger?"
Og jeg sa: "Ti stille, mamma, det er rasistisk."
"Legg vekk pengene dine."
Jeg møter aldri familien min lenger.
De fleste sitter i fengsel.
Og vi snakker aldri sammen, skriver brev eller sånt piss.
For alle er i fengsel av samme grunn:
Min vitneforklaring.
Du.
-Hva heter du? -Melissa.
-Hvor er du fra? -Santa Clara.
-Hva jobber du med? -Jeg vinner ting på radio.
-Vinner du ting på radio? -Ja.
Oppfølgingsspørsmål: Hvordan fikk du billetter til showet?
La meg spørre deg:
Har du noen gang funnet et lik i skogen?
Ikke?
Det er greit. Det har jeg.
Jeg gikk i skogen en dag.
En stakkars jævel hadde tråkket i en bjørnefelle, eller noe.
Jeg fortalte ikke om det til noen.
Men jeg dro tilbake en uke senere, og da var han død.
Jeg gjør sånne ting hele tida.
Hva kan jeg si? Jeg er gæren.
Her om kvelden kjørte jeg en tur.
Jeg var ute og kjørte en tur. Jeg kjørte på en hjort.
Da var det gjort.
Jeg opptrer om kvelden, men på dagtid har jeg en hobby.
På dagtid reiser jeg fra by til by
og stenger abortklinikker.
Dere hørte riktig.
Jeg stenger abortklinikker overalt hvor jeg drar.
Det er enkelt. Jeg er sjarmerende.
Jeg står utenfor døren hele dagen
og selger mine tjenester billigere.
Gjorde den dere forbanna?
Det kommer til å bli så jævla mye verre.
Jeg må snakke med én person til.
Du, sir. Hva heter du?
-Allan. -Hvor er du fra, Allan?
-Frisco. -Frisco.
Du er så kul, jeg skjønner du er herfra.
Hva jobber du med, Frisco?
-Jeg slokker branner. -Hva for noe?
Er du brannmann? Råkult.
Hva vil du egentlig jobbe med?
Hvis du kunne velge fra øverste hylle.
Hva ville drømmejobben ha vært?
-Å reise verden rundt. -Å reise verden rundt.
Det er bra å ha en drøm. Kjør på.
Virker ikke som du vil komme i nærheten engang.
Jeg syns du skal gjøre det. Reis verden rundt.
Gjør det. Alle burde prøve å virkeliggjøre drømmene sine.
Alle.
Jeg lever ut min drøm.
Ikke når jeg er i San Francisco, men for det meste ellers.
Å være komiker var min drøm.
For ingen skal bestemme hva jeg skal gjøre.
Folk flest prøver ikke å virkeliggjøre drømmene sine.
Mange prøver og mislykkes.
Jeg syns det er bedre, edlere, mer aktverdig.
Jeg hadde en onkel. Alt han drømte om, alt han snakket om,
var å bli astronaut.
Reise ut i verdensrommet.
Og han prøvde.
Han prøvde.
Han mislyktes. Han tabba seg ut.
Endte opp som en av sveklingene
på romfergen Challenger.
Det husker dere, eller?
Jeg syns det er snodig.
Det er snodig at det som skjer oss som barn,
bærer vi med oss resten av livet.
Jeg har en niese.
Da hun var tre år, druknet hun nesten.
Selv i dag, ti år etterpå,
nekter hun å være i nærheten av meg.
Jeg satt barnevakt for henne
og prøvde å vaske klær.
Hun falt oppi vaskemaskinen.
Jeg trodde jeg var rask.
Jeg har gode reflekser. Trodde jeg kunne få henne ut
før noen fant ut hva som hadde skjedd, men nei.
Alt ble rosa.
Dere kommer til å lære mye om dere selv etter denne:
Visste dere at...
Når et nyfødt barn,
når det nettopp er født.
Når det akkurat er kommet ut av mors mage,
så kan det se og høre alt rundt seg
i opptil ti sekunder etter at du kapper hodet av det?
Jeg vet aldri hva jeg skal si.
Hva man skal si.
Hva sier man til noen som har mistet et barn?
"Kondolerer?"
Holder bare ikke.
"Går det bra med deg?" Ikke i nærheten engang.
Derfor holder jeg bare kjeft.
Lar advokaten min ta seg av snakkinga.
Jeg er ikke flink med barn. Det er hele poenget.
Det er hva det handler om. Jeg er ikke flink med barn.
For et par måneder siden, mista jeg min fetters baby i bakken.
Rett og slett mista babyen hans i bakken.
Men jeg føler ikke at det var min skyld.
Jeg føler meg ikke ansvarlig for det.
For hvem ved sine fulle fem,
hvem ved sine fulle fem ber meg,
Anthony Jeselnik,
om å være kistebærer?
Det er greit.
Folk hater vitser om døde barn.
De hater dem.
De sier: " Hvorfor må du fortelle slike vitser, Anthony?"
"Hvorfor kan du så mange slike vitser?"
"Ingen liker dem, så hvorfor må du fortelle dem?"
Det skal jeg si dere:
Vitser om døde barn har gjort meg rik.
Hvem var det?
Hvem sa at den første millionen er vanskeligst?
Var det Hitler?
Den så dere ikke komme.
Det var bra av dere.
Som regel later publikum som om jeg ikke sa det.
Han tøyser.
Men jeg liker det. Jeg liker å fortelle Hitler-vitser.
Jeg syns det er kult.
Jeg liker det. Jeg mistet bestefaren min.
Jeg mistet bestefaren min på holocaust-museet.
Det var holocaust-museet for moderne kunst.
Akkurat som et vanlig holocaust-museum,
bortsett fra at man går rundt og tenker: "Å!"
"Det der kunne jeg ha funnet på."
Bestemoren min døde for rundt et år siden.
Jeg trodde ikke noe kunne føles verre
enn da bestemor gikk bort.
Men jeg tok feil.
Det var helt greit.
Det som var vanskelig og opprivende,
...var at vi trodde hun døde på den måten hun selv ville.
Hun ville dø på best mulig måte.
Du, radiovinner. Hva er den beste måten å dø på?
Det er ikke et lurespørsmål.
-Mens du sover? -Mens du sover, ja. Takk.
Alle vil dø på fredelig vis mens de sover.
Ikke jeg.
Jeg vil være kvikk og våken,
omgitt av venner i en husbrann.
Bestemor ville dø mens hun sov.
Vi trodde det var sånn hun døde. Vi var glade på hennes vegne.
Men så ble hun sendt til obduksjon.
Vi fant ut at hun døde på verst tenkelig måte.
Under en obduksjon.
Helt forjævlig.
Hun sa alltid at barnebarna hennes ikke ga henne nok oppmerksomhet.
Hun hadde rett.
Helt rett.
Jeg var veldig glad i bestemor.
Bestemor lærte meg mye.
Fortalte om religion.
Lærte meg alt om religion.
Én rask historie. Den kommer her:
Da jeg var ferdig på videregående,
ga bestemor meg en stor klem og sa:
"Jeg er så stolt av deg, Anthony."
"Første barnebarn som får mulighet til å studere."
"Hva kan jeg gjøre for deg? Hva kan jeg gi deg før du drar?"
For å være ærlig, bestemor,
er alt jeg trenger fra deg penger.
Dette vet nok ikke dere,
men det er dyrt å studere.
Og bestemor sa: "Ok, Anthony, jeg forstår."
Det går flere måneder, sommeren er på hell.
Jeg pakker pappas bil, gjør meg klar til å reise.
Så kommer bestemor.
"Her, Anthony, ta med denne når du drar."
Og så gir hun meg en flunkende ny bibel.
King James-oversettelsen.
Jeg sa: "Takk, bestemor, det var jo akkurat det vi snakket om."
Jeg satte meg i bilen og reiste.
Det går noen uker.
Jeg henger på studenthybelen, koser meg. Så ringer telefonen.
Det er bestemor.
"Jeg ringer bare for å høre hvordan studiene går."
Det er så kult å studere, bestemor. Jeg stortrives.
Men for å være ærlig, begynner det å bli dårlig med penger.
Jeg kunne trengt litt penger, som vi snakket om.
Hun sa: "La meg spørre deg om noe."
"Har du lest i Bibelen din?"
Jeg sa: Så klart, bestemor, jeg er kommer til fjerde kapittel.
Hun sa: "Ok, Anthony, vi snakkes senere."
Så la hun på.
Så går det et par måneder, og jeg har det veldig trangt.
Jeg må kanskje avbryte studiene, så jeg ringer til bestemor, panisk.
Bestemor, det er Anthony.
Jeg stortrives med studiene.
Skal jeg greie å fullføre,
må du sende meg penger, som vi snakket om.
Hun sa: "La meg spørre deg om noe."
"Har du lest i bibelen din?"
Og jeg sa: Ja, bestemor, skulle ønske den var lenger!
Og hun sa: "Ok, Anthony, vi snakkes senere."
Så nærmer det seg slutten på skoleåret.
Jeg har toppkarakterer, men jeg må avbryte studiene.
Jeg er helt blakk.
Jeg er rasende, nesten på gråten, når jeg pakker tingene mine.
Så ringer telefonen. Det er bestemor.
"Jeg hørte du skal avbryte studiene. Hvorfor skal du det?"
Jeg sa: Det vet du pokker så godt, bestemor!
Det er fordi du ikke ga meg noen penger.
Hun sa: "La meg spørre deg om dette: Har du lest i Bibelen din?"
Jeg slengte på røret. Så forbanna var jeg.
Det siste jeg tok ut av hylla, det siste jeg tok med ut av hybelen,
var Bibelen bestemor hadde gitt meg.
Jeg tok den ut av hylla, holdt den i hendene,
og for første gang åpnet jeg den.
Og på den aller første siden, i bestemors håndskrift,
sto det: "Faen ta deg."
Takk skal dere ha.
Jeg håper dere likte vitsene mine.
Alle vitsene jeg skriver er usanne,
bortsett fra Eric Clapton og Challenger.
Alt det andre er bare oppspinn.
Alt herfra og ut er sant.
Jeg forteller ikke dystre vitser fordi jeg er komiker.
Jeg er komiker fordi jeg forteller dystre vitser.
Jeg er litt føkka, ok?
Har alltid vært det. Kan ikke noe for det.
Jeg havner i trøbbel. Jeg mister venner.
Det har ødelagt forholdet til familien.
For eksempel så døde faktisk bestemor
for rundt et halvt år siden.
Jeg var veldig glad i henne. Hun var en stor fan.
Jeg ble bedt om å holde tale i begravelsen hennes,
noe som var er skikkelig tabbe.
En forferdelig tabbe.
Ingen burde noensinne be meg om å holde tale i begravelser.
Jeg spurte en venn til råds.
"Jeg har aldri snakket til en forsamling uten å få godt betalt for det."
"Bare fortell en historie, Anthony."
"Finn et minne om deg selv og bestemoren din som du kan dele."
"Ikke fortell vitser. Prøv å la være."
Så i talen sa jeg: Vet dere hva som er mitt beste minne om bestemor?
Da jeg var fire, før jeg kunne lese,
pleide vi å krølle oss sammen på sofaen. Hun leste for meg med sørstatsaksent.
Hun leste Mark Twain for meg, og jeg elsket det.
Mark Twains historier ble levende da bestemor leste dem.
Så kunne jeg ikke dy meg.
Jeg sa: Jeg vet bestemor elsket det også.
Hun gjorde de to tingene hun likte best.
Å være sammen med barnebarna sine, og å bruke N-ordet.
Det kan jeg love dere:
Før du har hørt bestefaren din gjespe
i sin kones begravelse,
i en metodistkirke i Vicksburg i Mississippi,
er du ikke en ekte komiker.
Jeg er en ekte komiker.
En vaskeekte komiker.
Jeg tror jeg er en av tidenes beste komikere.
Men dette er greia:
Det spiller ingen rolle om dere tror meg.
Det betyr virkelig ikke noe.
Det som er viktig, er at jeg kan bestå en løgndetektortest.
Jeg liker å teste meg selv.
Jeg liker å teste meg selv ved å vitse om grusomme ting og ikke noe annet.
Én måte jeg liker å teste meg selv på,
er å spøke om tragedier og ulykker samme dag som de skjer.
Samme dag.
Jeg tror ikke noe er "for tidlig". Jeg er en travel mann.
Jeg er flink, skikkelig flink.
Som den dagen det var en skyteepisode på en kino i Aurora i Colorado.
Samme dag det skjedde, var jeg på nettet, på Twitter...
Jeg tvitret: "Bortsett fra det - hvordan var filmen?"
Ikke sant?
Fulltreffer.
En skikkelig fulltreffer.
Grunnen til at jeg slipper unna med det,
er rett og slett at jeg er fyren som gjør sånt.
Folk er vant til det. Det ville vært rart om jeg ikke fortalte en vits
samme dag som det skjedde en tragedie.
Derfor ble jeg veldig forundret
da jeg fikk på pukkelen under Boston Marathon.
Jeg følger ikke så nøye med på nyhetene.
Men jeg vet umiddelbart når det har skjedd en ulykke,
for jeg får tjuefem sms-er
der det står: "Ikke gjør det."
Og når jeg ser det, blir jeg alltid trist.
Jeg blir trist, for jeg vet noe grusomt har skjedd.
Folk sier: "Hva er morsomt med Aurora?"
"Hva er morsomt med Boston Marathon?"
"Med begravelsen til bestemora di?"
Ingenting!
Ingenting er morsomt med det.
Det er der jeg kommer inn.
Jeg ser meldingene og tenker: "Å, nei, hva har skjedd?"
Men jeg tenker også: "Jeg har en jobb å gjøre."
Så jeg går på nettet, leser om det.
Jeg vil ikke se videoer, jeg bare lese om det som har skjedd.
Så tenker jeg: "Hvordan kan jeg få noen til å le i dag?"
Og så tenker jeg: "Har det."
Jeg går på Twitter.
Og så tvitrer jeg: Folkens, i dag bør vi ikke gå over streken.
Spesielt ikke målstreken.
Nok en gang - fulltreffer.
USA! USA!
Men så begynner telefonen min å ringe.
Og det er sjefen min.
Eller burde jeg si min forhenværende sjef.
Og de sier: "Anthony, dette er uakseptabelt."
"Du er ikke bare en komiker i dag."
"Du er også vert i ditt eget TV-show."
"Det bærer ditt navn og er på vårt nettverk."
Fjern den vitsen med en gang, ellers har du sparken."
Og jeg sa: "Drit og dra."
Og jeg mente det. Jeg ble ikke komiker på grunn av penger eller berømmelse.
Det høres sikkert feil ut, for jeg vasser i begge deler.
Eneste grunnen til at jeg ble komiker,
var for at ingen skulle kunne fortelle meg hva jeg skulle gjøre.
Og de sa: "Ok."
"Anthony, du skjønner ikke."
"Fjerner du ikke vitsen nå med en gang,"
"sletter du ikke vitsen nå, har ikke bare du sparken,"
"men også alle som jobber med TV-showet ditt."
Omtrent hundre personer.
De mister også jobben."
Jeg skammer meg over å si dette. Det gjør meg flau å innrømme det.
Men i det øyeblikket måtte jeg gi tapt.
Jeg slettet vitsen.
Jeg slåss gjerne for det jeg tror på.
Jeg er forberedt på å ta konsekvensene.
Men noe jeg ikke greier å gjøre, er å gå bort til kameramannen min
og si: "Du er uten jobb. Jeg hadde en feit tweet."
Greide det ikke.
Med det samme jeg trykket på slett, ble jeg sint og angret på det.
Nå hadde jeg lett sparka alle de jævla drittsekkene.
Jeg ble forbanna fordi jeg svek meg selv og alt jeg tror på.
Jeg er like forbanna i dag som jeg var da.
Jeg måtte ha et møte med TV-nettverket.
De ville gi meg en moralpreken.
De sa: "Anthony, vi er jo som familie."
"Hvorfor er du så opprørt?"
"Vi gjorde deg jo en tjeneste."
"Er du ikke opptatt av karrieren din?"
La meg spørre dere, San Francisco:
Virker det som om jeg bekymrer meg for karrieren min?
Nei.
Vet dere hvorfor folk som vinner i lotto alltid går personlig konkurs?
Hadde de passet på pengene sine,
hadde de ikke spilt lotto i første omgang.
Jeg bekymrer meg ikke for karrieren min.
Og de sa: "Problemet er, Anthony."
"Når du vitser på Twitter samme dag som en tragedie skjer,"
"virker det som du gjør narr av ofrene."
"Det er galt."
Men det er ikke det jeg gjør.
For, skjønner dere, når en tragedie intreffer,
er ikke ofrene på Twitter.
Tar jeg feil?
Si at jeg tar feil.
Når en tragedie inntreffer, har ofrene nok med sin egen drit.
Ingen...
Ingen som forbinder et sår kommer noen gang til å spørre: "Trender vi?"
Dette er dem jeg gjør narr av
på Twitter samme dag som en tragedie inntreffer.
Folk som, når de ser noe fælt som skjer i verden,
skynder seg å komme på nett.
Logger seg på Facebook, Twitter, samme det.
Og alle skriver nøyaktig det samme:
"Mine tanker og bønner."
"Min varmeste medfølelse til innbyggerne i Aurora."
"Jeg ber for familiene i Boston."
Vet dere hva det er verdt?
Ikke en jævla dritt.
Mindre enn en jævla dritt.
Mindre enn en dritt.
Du gir ikke av tiden din, du gir ikke penger eller medfølelsen.
Alt du gjør,
er å si: "Ikke glem meg i dag."
"Ikke glem meg."
"Det er mange distraherende nyheter, men ikke glem hvor trist jeg er."
De folka er null verdt, og de fortjener å bli gjort narr av.
De er som bryllupsfotografer som bare tar selfies.
Jeg er sikker på at alle her
har fortalt en vits ingen lo av.
Det er greit. Flaut, men morsomt. Du kan le av deg selv.
Det er ingen grunn til å slutte å fortelle vitser.
Kanskje noen av dere har fortalt en vits som har gjort noen forbanna på dere.
Tro meg, det er morsomt det også.
Har dere noen gang fortalt en vits og fått dødstrusler?
Det er vel det som gjør meg til den jeg er.
På TV-showet mitt
hadde jeg en gang et innslag som kun ble vist én gang
før det ble forbudt.
Det het Shark Party.
Noen av dere likte det, men hvis du aldri har sett Shark Party,
får du aldri se Shark Party.
Det ble fjernet fra jordas overflate av folk med makt,
så jeg skal forklare det for dere.
Jeg elsker haier.
Jeg elsker haier mer enn noe annet.
Folk, derimot, er det så vidt jeg tolererer.
Hvert eneste år blir 100 millioner haier drept av mennesker.
Og hvert år blir vel 20-25 mennesker drept av haier.
Så når jeg hører om et haiangrep, tenker jeg: Ja, for faen!
Ett poeng til mitt lag.
Da jeg fikk eget TV-show og kunne gjøre hva jeg ville,
sa jeg: Vet dere hva?
Jeg vil ha et hai-party.
Så snart det er et haiangrep, skal vi ha et hai-party.
Og jeg var heldig.
En måned etterpå, ble en fyr fra New Zealand spist av en hvithai,
haienes fremste art.
Og jeg vet nøyaktig hva vi skal gjøre. Jeg har alt skrevet manuset.
Jeg går ut på scenen.
Jeg sier: Mine damer og herrer.
En fyr fra New Zealand ble spist av en hvithai.
Tiden er inne for et hai-party.
Lysene dempes, musikken kommer på.
Seks damer i hai-kjoler kommer ut og står ved siden av meg.
Så begynner vi å danse.
Altfor lenge.
En stripper med et digert haihode kommer på scenen og gir meg en lap-dance.
Veldig smakfullt.
Så reiser jeg meg, og så viser vi et digert bilde av fyren som ble spist.
Hvilket viste seg å være der alt gikk galt.
Men jeg får si det beste jeg noen gang har sagt på TV:
Smil, din jævel - Shark Party.
Og i USA, der jeg er berømt for den slags skøyerstreker,
sa alle liksom: "Det der var skikkelig ille, Anthony."
"Det var ille å se deg danse."
Ferdig snakka.
På New Zealand, derimot,
der showet mitt ikke sendes...
De har aldri sett meg. De kommer seg ærlig talt ikke ut noe særlig.
Media på New Zealand tar videoen
og viser den til fyrens familie.
Og de sier: "Hva syns dere om dette?"
Og de sier "Hælsike", eller hva faen de sier der borte.
Poenget er at jeg får hele New Zealand mot meg.
Alle de førtifem fittene.
De begynner å true meg på livet.
Jeg leser ikke ting folk skriver om meg på internett.
Men jeg betaler folk som gjør det.
Og de kom til meg.
"Vi har grusomme nyheter. Du bør sette deg."
"Du får masse dødstrusler på nettet"
"fra folk på New Zealand på grunn av Shark Party."
Jeg sa: Seriøst? Vil New Zealand drepe meg?
Det er merkelig, for de drepte ikke haien engang.
Jeg sa: Hvor mange dødstrusler har jeg fått?
De sa: "Samtlige. Alle dødstruslene som fins."
"Vi kan sende noen for å snakke med dem."
Vil du ha flere sikkerhetsvakter?
Nei, glem det. La det være, ta det med ro.
Dette er kanskje vanskelig å forstå. Jeg har sagt det mange ganger.
Alle skal dø.
Jeg er fullt klar over at jeg skal dø.
Folk flest får ikke velge hvordan de takker for seg.
Enn om noen dreper meg på grunn av en av vitsene mine?
Beste tenkelige utvei.
Dreper noen meg på grunn av en vits,
blir jeg umiddelbart en legende.
Jeg blir kongen av humor.
Humorens Mount Rushmore, det er meg.
Ganger fire.
Jeg sa: Kom igjen!
Sikkerhetsansvarlig sa: "Bare så du vet det, Anthony."
"Det er det dummeste vi noen gang har hørt."
Men du er sjefen.
Så går de.
Neste dag kommer de tilbake.
De sier: "Beklager å måtte plage deg igjen."
"Jeg vet du ikke brydde deg i går, men det har blitt mye verre."
"Dette må du bare høre."
"Noen fra New Zealand"
"fant telefonnummeret og adressen til foreldrene dine i Pittsburgh."
"De la det ut på nettet."
"Nå får familien din dødstrusler fra New Zealand."
Og jeg må innrømmet at det aldri hadde falt meg inn før.
Hadde aldri forestilt meg det.
At mine kjære, måtte betale for,
og bli utsatt for fare
for noe jeg hadde spøkt om.
Jeg hadde ofret alt for vitsene mine.
Jeg hadde ofret livet for det jeg gjør.
Men hvis noen...
Dette mener jeg alvorlig. Hvis noen noensinne skader familien min
eller dreper noen jeg bryr meg om på grunn av en vits jeg har fortalt?
Enda bedre.