EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Tak, San Francisco. Mange tak.
Godt at være her.
Folk var overraskede, da jeg sagde, jeg skulle lave et show i San Francisco.
Hvorfor dog gøre det?
Det er verdens mest politisk korrekte by.
Ikke når jeg står på scenen.
Det er en af mine yndlingsbyer at optræde i.
Det er et godt sted at hænge ud.
Jeg fik tid til at gå lidt rundt i dag.
Jeg så en baby.
Jeg så en baby låst inde i en varm bil.
Så det har været en god dag.
Jeg elsker det.
Misforstå mig ikke. Jeg er ikke et uhyre.
Jeg ville hjælpe babyen.
Jeg smed en sten på vinduet.
Vinduet var åbent.
Jeg ødelagde hele babyens weekend.
Det var det værd.
Jeg elsker at være her.
Noget af det bedste er, hvor smukke kvinderne er her.
Kvinder i San Francisco er smukke.
Det siger jeg, på trods af publikum i aften.
Men I bor her.
I bor her. I har set dem.
Jeg så en smuk kvinde på en bar i aftes.
Som en supermodel.
Jeg gik hen og sagde: "Hej, hvor kommer du fra?
Hvad laver du?"
Hun sagde: "Mig? Jeg bor her i San Francisco. Jeg er hjernekirurg."
Jeg ved ikke, om det er chauvinistisk, men det imponerede mig.
De fleste kvinder kan ikke være sarkastiske.
Det bliver et godt show.
Se, den vits er en prøve.
For at se om I er seje eller ej.
Det med babyen i bilen, der er bare mig, der rømmer mig.
Den vits er en prøve. Hvis I griner af den joke,
går hele showet godt.
Griner I ikke af den, går hele showet skidt.
Og jeg har haft shows, der gik meget skidt.
Det betyder intet for mig.
Den næste vits er en test
for at se, hvor seje I er.
Jeg havde engang en søn.
Nogle af jer ser allerede, hvor vi er på vej hen. Godt.
Jeg havde engang en toårig søn, men han døde.
På samme måde som Eric Claptons søn.
For inspiration.
Jeg vil ikke lyve, det er den bedste dødsvits nogensinde.
I grinte lidt, og så begyndte I at snakke med hinanden.
Og så begyndte I at klappe, det var fantastisk.
De fleste buher bare af mig.
Men hvis I ikke forstod vitsen, så bare rolig.
Denne komplicerede vits kræver stor viden. Vitsen er som et løg.
Man skal vide, hvem Eric Clapton er.
Det er ikke selvsagt i dag.
Man skal vide besked om hans barn.
Man skal vide, hvor klodset den lille fyr var.
Man skal kende til den forfærdelige lortesang.
Og så skal man synes, at alt det er sjovt.
Jeg må lære jer lidt at kende.
Jeg begynder helt sikkert med dig.
Jeg kan se, du er fan af komedie og skingrende sindssyg.
Er du lige kommet fra tandlægen?
Hvad hedder du?
-Peggy Jo. -Peggy.
Peggy, hvad prøver du at lave?
Ikke meget, jeg er handicappet.
Jeg ved, du er handicappet.
Er det din mand?
Hvad laver du, hr., så jeg kan komme videre?
-Jeg er elektriker. -Er du elektriker?
Fedt. Det er et ærværdigt job. Det er et godt job at have.
Jeg er sikker på, du giver hende stød hver dag.
Elektriker.
Det er et vidunderligt job.
Der er mange dårlige jobs derude. Det skal jeg sige jer.
Mange dårlige jobs.
Min onkel John driver en sommerlejr for...
børn, der skal til at blive misbrugt.
Ja, ikke?
Jeg ved, det lyder forfærdeligt.
Det lyder forfærdeligt, men han elsker det...
Han siger, det ikke føles som arbejde.
Lønnen er lav, men frynsegoderne...
Har I nogen børn? Hvor mange?
Jeg har et, han har to.
Har I nogensinde kigget online, for at se, hvor mange sexforbrydere, der bor tæt på?
Er der ikke langt flere, end man tror?
Man tror, det er en eller to. Det er ligesom skoldkopper.
Jeg gik online, 15 børnemisbrugere.
15 børnemisbrugere inden for otte kilometer af mit hjem.
Hvorfor skal vi så altid mødes hos mig?
Og hvis I tænker: "Anthony, det er flot,
men handler alle de vitser om at gøre børn fortræd?"
Det ved jeg ikke, sikkert.
Det virker som noget, jeg ville gøre.
Jeg bor selvfølgelig i Los Angeles.
Jeg har et pænt hjem.
Naturligvis.
Min bror har boet hos mig, hvilket har været forfærdeligt.
Min bror er skør, og mine naboer hader ham.
Den anden dag åbnede jeg døren, og så han onanerede.
Han så mig lige i øjnene. "Luk døren."
Jeg sagde: "Kom ind."
Min familie elsker, når jeg laver vitser om dem.
"Inkluder mig i din næste vits."
"Er du sikker? Jeg gør dig til pædofil."
"Vi er ligeglade. Vi vil bare være del af, hvad du laver."
Jeg skrev den vits, tog min bror med. Jeg er i Chicago, hvor han bor.
Han kom backstage, og jeg sagde: "Mikey,
hvad synes du om den nye vits? Syntes du om hilsenen?"
Han blev helt ilde til mode.
Han sagde: "Publikum syntes, at den var sjov,
men jeg synes, det er sært, at du har en joke,
hvor du vil kneppe mig."
Jeg sagde: "Hvad, Mikey? Nej, Mikey. Du er min bror.
Det er en vits om, at du onanerer foran mit hus."
Og så sagde han: "Ja, og så siger du 'kom ind igen.'"
I tilfælde af I undrer jer om, hvorvidt min bror er en idiot.
Ja, jeg har et pænt hjem.
Jeg prøver at holde det.
Det virker ikke altid.
Jeg prøvede at få en hvalp.
Katastrofe.
Jeg måtte af med den.
Jeg kom af med den næsten med det samme.
Første gang jeg lod den hvalp være alene,
flåede den lille satan hele huset fra hinanden,
lort overalt
og sultede ihjel.
Hvorfor er du vred?
Det var mig, der ikke kunne få penge tilbage.
Og det er traditionelt her, at publikum vender sig mod mig.
Efter jeg dræber en hvalp med forsømmelse.
Og det er okay.
Det er okay, bliv bare vrede på mig. I må gerne hade mig.
I kan hade mig og stadig grine. Så dygtig er jeg.
Og jeg er vant til det.
En af mine gamle kærester slog mig i hovedet så hårdt som hun kunne.
Jeg gjorde intet ved det. Jeg sagde intet til det.
Jeg forlod bare lokalet.
Men I mit hoved, tænkte jeg bare...
"Nu er vi kvit."
Så gal.
Hun blev gal på mig, fordi jeg slog hendes planter ihjel.
Jeg slog alle hendes stueplanter ihjel.
Fordi hun havde sagt... "Anthony, jeg tager væk i to uger,
giv dem alle en halv kop vand om dagen."
Men jeg er en fyr.
Jeg hørte kun "to uger" og "vær mig utro."
Mine naboer i Los Angeles har en vildt lækker datter på 18.
Hun er perfekt.
Men hun har lige fået tatoveret en sommerfugl over brystet.
Hvilket er grusomt.
Forstår hun ikke, hvor dumt det vil se ud en dag,
spredt ud over min lampe?
Ja, det er en vits.
Det er en vits, hvor jeg er seriemorder.
Jeg er meget åben omkring det.
I vover ikke at blive stramme.
Jeg hader følsomhed.
Jeg hader det.
Selv når små børn bliver følsomme, gør det mig vred.
Jeg har en nevø på seks.
Jeg spurgte, hvad han ønskede sig.
Han sagde: "Onkel, du skal give mig en Barbiedukke."
Jeg sagde: "Rend mig...
Din seksårige lort."
Og misforstå mig ikke.
Jeg er ligeglad, om han leger med dukker.
Han må gerne gå i kjole.
Men jeg giver ham ikke en Barbiedukke.
Ser I, Barbiedukker giver små drenge urealistiske forventninger...
om hvor nemt det er at rive et hoved af.
Jeg gør det ikke.
Jeg bliver vred, når folk er sarte omkring humor.
At være for sart, er noget af det dummeste at være.
Jeg kalder dem vitspolitiet.
De har altid en regel. Man må ikke gøre nar ad det lige nu.
Efter nogle år er det noget nyt.
Derfor er det så hyklerisk.
Det, man ikke må gøre nar ad for tiden, det emne, som er for følsomt i øjeblikket,
Transseksuelle.
Ikke?
Man må ikke.
Ingen vitser om dem.
Det er for følsomt.
Faktisk må man ikke engang kalde dem tøser med pikke længere.
Man skal kalde dem mænd, der taler for meget.
Ikke?
Men jeg hører det ofte.
"Anthony, det var virkelig sjovt.
Men kvinder må hade dig.
Kvinder må se dit show og virkelig hade dig."
Jeg siger altid nej.
Dumme kvinder hader mine shows.
Kloge kvinder kommer ikke til mine shows.
Apropos, hvad hedder du?
Hvad? Kim.
-Kim, hvor komme du fra? -San Jose.
San Jose? Okay.
Hvad laver du, Kim?
Jeg er branch manager.
For en bank? For Pizza Hut, hvad?
Hvor gik du i skole?
-UC Santa Cruz. -Hvad læste du?
-Økonomi. -Økonomi? Okay.
Vil du bruge det en dag?
Jeg skulle gå i katolsk skole, da jeg var barn.
Jeg hadede katolsk skole.
Jeg hadede katolsk skole mere end alt andet.
Nonnerne var lede.
De slog mig med en lineal, slog mig i ansigtet.
Alt for at forsvare sig.
Elskede I ikke den?
Jeg hadede skolen.
Da jeg gik i femte klasse, fik en af mine klassekammerater cancer.
Han fik cancer.
Hvilket var trist.
Men historien er faktisk sej og inspirerende.
Alle drenge i skolen, vi...
vi barberede vores hoveder for at gøre nar ad ham.
Nej, det var fedt.
Vi gjorde det i en måned.
Vi ville være blevet ved, men I ved.
I ved, hvordan cancer er.
Har I udforsket jeres familietræ?
Gået et par generationer tilbage og fundet noget pinligt lort,
I ikke ville vide.
Jeg udforskede mit familietræ, og jeg havde faktisk familie,
der kæmpede på begge sider af Anden Verdenskrig.
Ydmygende.
Lortesiden af min familie kæmpede for Nazityskland,
mens de seje Jeselnik'er var her i Amerika
og spionerede for tyskerne.
Jeg går ud fra, at alle drikker.
Det er godt. Jeg elsker at drikke.
Jeg gør det konstant, hver dag, det har jeg altid gjort.
Jeg ved ikke hvorfor.
Begge mine forældre siger det. Da jeg var baby,
plejede jeg at kravle ud af vuggen hver morgen
og hen til barskabet
for at være sammen med dem.
Jeg holder af San Francisco, her er så liberalt.
Klap, hvis I ejer en pistol.
San Jose er her!
Ikke dårligt.
Jeg sagde engang det samme til et publikum i Houston.
De begyndte at skyde op i luften.
De lod mig ikke engang tale færdigt.
Jeg ejer ikke en pistol. Jeg er imod våben.
Da jeg var barn, havde mine forældre en pistol.
De sagde, at pistolen var nødvendig, så de kunne beskytte deres fem børn.
De smed den dog ud til sidst...
For at beskytte deres fire børn.
Det var sjovt, mens det varede.
Jeg var ret god til sidst.
Manner, mine forældre var strenge.
Min mor og far var strenge.
De tvang mig engang til at ryge en hel pakke cigaretter.
En hel pakke cigaretter på én gang.
For at lære mig en vigtig lektie om loyalitet mod et mærke.
Jeg lærte meget af mine forældre.
Særligt min far.
Jeg glemmer aldrig første gang, jeg fik dårlige karakterer i skolen.
Jeg kom hjem med dem. Jeg gav min far dem, og han bankede mig.
Bankede mig gul og blå.
Men jeg lærte noget.
Næste gang jeg fik dårlige karakterer, gav jeg dem til min mor.
Og lod hende tage slaget.
Min far var en hård satan.
Han mente, at mænd bedst lærer nye ting, ved bare at gøre dem.
Du ved, man tager ikke lektioner.
Man læser ikke instruktionerne.
Man gør det bare og finder ud af det.
Da jeg var barn, fik jeg aldrig svømmetimer.
Nej, min far kastede mig bare ud i vandet
for at lære sig selv førstehjælp.
Min fars dyrebareste eje, hans yndlingsting, da jeg voksede op?
Min far var den stolte ejer af et Mikie Mantle rookie-kort.
Mickey Mantle rookie baseball-kort, spritnyt.
Han opbevarede det mellem to stykker plastik.
Men jeg var et barn.
Jeg vidste ikke bedre.
En dag tog jeg kortet med i skole og byttede det med en ven
for en chokoladebar.
Ved I, hvad det kort er værd i dag?
Mit forhold til min far.
Jeg mener det, han var ingen spøg.
Min far fjollede ikke.
Min far stolede ikke på nogen.
Min far stolede på ingen.
Faktisk havde han et ordsprog...
men han ville ikke sige det.
Hvad, var det for klogt? Den joke er fantastisk.
Sidste år var et trist år for min familie.
Min mor skulle have fejret sin 60-års fødselsdag.
Men på grund af stoffer, alkohol og andre forfærdelige beslutninger
glemte vi det alle.
Trist.
Da jeg var barn, fantaserede jeg om at vokse op og have penge
og købe pæne ting til min mors fødselsdag.
Vi var fattige.
Så fattige at jeg husker, at for at komme til mit afdansningsbal
måtte jeg sælge mit pas på gaden.
Jeg solgte det på gaden for 300 dollars for at komme til afdansningsbal.
Det var selvfølgelig før 11. september, så...
det var min fejl.
Sær vits at klappe for, men okay.
Min mor skulle have været på et af de fly, der styrtede ned.
Det synes jeg.
Misforstå mig ikke. Jeg elskede min mor.
Selvfølgelig elskede jeg hende. Vi skændtes meget.
Min mor kunne være meget racistisk.
Og jeg tolererer ikke racisme.
Det er uvidenhed, og det hader jeg.
Da jeg var barn, godt ni år, kom jeg hjem fra skole.
Jeg tog min ven hjem for at lege med mig.
Jeg tog en sort ven med hjem.
Når han var med, opførte min mor sig sært.
Hun tog mig til side og sagde: "Hvem er din nye ven, Anthony?
Er han narkohandler?"
"Hold kæft, mor, det er racistisk.
Læg dine penge væk."
Jeg ser sjældent min familie.
De fleste af dem sidder i fængsel.
Vi taler ikke eller skriver breve eller den slags fis.
Fordi de er alle i fængsel af samme årsag.
Mit vidneudsagn.
Dig.
-Dit navn? -Melissa.
-Hvor kommer du fra? -Santa Clara.
-Hvad laver du? -Jeg vinder ting i radioen.
-Vinder du ting i radioen? -Ja.
Spørgsmål: hvordan fik du biletter hertil?
Lad mig spørge om dette.
Har du nogensinde fundet et lig i skoven?
Det er okay. Det har jeg.
Jeg gik gennem skoven en dag.
Og en stakkel havde trådt i en bjørnefælde.
Jeg fortalte ikke nogen om det.
Men da jeg kom tilbage en uge senere, var han død.
Jeg gør sådan noget.
Hvad kan jeg sige? Jeg er skør.
Den anden aften kørte jeg i min bil. Jeg kørte et dyr...
en dyrebar ven ned.
Om aftenen laver jeg shows, om dagen har jeg en hobby.
Jeg tager fra by til by og lukker den lokale abortklinik.
I hørte det godt.
Jeg lukker abortklinikker, hvor jeg end går.
Det er nemt for mig. Jeg er charmerende.
Jeg står uden for hovedindgangen dagen lang og...
underbyder dem.
Blev I gale over den?
Det bliver meget værre.
Jeg må tale med én person til.
Dig, hr. Hvad hedder du?
-Allan. -Hvor kommer du fra?
Frisco.
Jeg kan se, du er lokal, fordi du er så sej.
Hvad laver du, Frisco?
-Jeg bekæmper ildebrande. -Hvad gør du?
Er du brandmand? Fedt.
Hvad ville du gerne lave?
Hvis du kunne alt.
Hvad ville dit drømmejob være?
At rejse verden rundt.
Jeg håber, du gør det. Det lyder ikke, som om du kommer tæt på.
Jeg synes, du burde gøre det. Rejs verden rundt.
Gør det. Alle bør forsøge at udleve deres drøm.
Alle.
Jeg udlever min drøm.
Altså ikke i San Francisco, men for det meste.
At være komiker var min drøm.
Fordi ingen kan bestemme over mig. Det er det vigtigste.
De fleste forsøger ikke at udleve deres drøm.
Mange prøver og slår fejl.
Hvilket jeg synes, er mere ædelt, mere respektabelt.
Jeg havde en onkel. Alt, hvad han drømte om, talte om,
var at blive astronaut.
At flyve ud i rummet en dag.
Og han prøvede.
Og han slog fejl. Han nossede i det.
Endte med at være en af de der svanse...
på rumfærgen Challenger.
Det kan I godt huske.
Jeg synes, det er sjovt, at de ting, der sker for os som børn
ender med at blive hos os hele livet.
Jeg har en lille niece.
Da hun var tre år, druknede hun næsten.
Og i dag, selv ti år senere,
vil hun stadig ikke komme i nærheden af mig.
Ja, jeg babysittede hende
og prøvede at vaske tøj.
Hun faldt ind i vaskemaskinen.
Jeg var hurtig.
Jeg troede, jeg fik hende ud, før nogen så, hvad der var sket, men nej.
Hun gjorde alt pink.
I vil lære meget om jer selv her.
Vidste I...
Vidste I, at når en nyfødt baby bliver født,
når den kommer ud af livmoderen...
så kan den høre og se ting omkring sig...
i op til ti sekunder efter, den har fået hugget hovedet af?
Jeg ved aldrig, hvad jeg skal sige.
Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige til folk, der har mistet en baby.
Hvad siger man til nogen, der har mistet en baby?
"Jeg beklager jeres tab"?
Det er ikke nok.
"Klarer du den?" End ikke tæt på.
Derfor tier jeg bare stille.
Og lader min advokat klare snakken.
Jeg er ikke god til børn. Det er pointen.
Det er det, det handler om. Jeg er ikke god til børn.
For et par måneder siden tabte jeg min fætters barn.
Jeg tabte bare min fætters barn på jorden.
Men det var ikke min skyld.
Jeg føler mig ikke ansvarlig for det.
Hvem i deres rette sindstilstand, ville bede mig,
Anthony Jeselnik,
at være kistebærer?
Det er okay, folk hader... vitser om døde babyer.
De hader dem.
"Hvorfor skal du fortælle vitser om døde babyer?
Hvorfor har du så mange vitser om døde babyer?"
"Ingen bryder sig om dem, hvorfor insisterer du?"
Det skal jeg sige jer.
Fordi vitser om døde babyer har gjort mig rig.
Og hvem var det?
Hvem sagde, at den første million var den sværeste?
Var det Hitler?
Den så I ikke komme, vel?
Det var et godt svar.
De fleste lader bare, som om jeg ikke sagde det.
Han spøger.
Men jeg holder af at lave Hitler-vitser.
Det er fedt for mig.
Jeg nyder det. Jeg mistede min bedstefar.
Jeg mistede min bedstefar i Holocaust-museet.
Det var Holocaust Museet for moderne kunst.
Det er som et normalt Holocaust-museum,
bortset fra man går rundt derinde og siger: "Åh!
Det skulle jeg have tænkt på."
Min bedstemor døde for godt et år siden.
Og jeg troede ikke, noget kunne være værre,
end da min bedstemor døde.
Men jeg tog fejl.
Det var fint.
Det svære del af det, det oprivende...
var, at vi troede, at hun døde, som hun ønskede.
Hun ønskede at dø på den bedst mulige måde, som...
Dig, radiovinder. Hvad er den bedste måde, du kan dø på?
Det er ikke et trickspørgsmål.
-I søvne? -Ja, tak.
Tak, alle vil dø fredeligt i søvne.
Ikke mig.
Jeg vil være vågen, omgivet af venner
i en ildebrand.
Min bedstemor ville dø i søvne.
Vi troede, at hun døde sådan. Vi var glade på hendes vegne.
Så foretog vi en obduktion.
Vi fandt ud af, at hun faktisk døde på den værst tænkelige måde.
Under en obduktion.
Det var forskruet.
Hun sagde altid, at vi ikke gav hende nok opmærksomhed.
Hun havde ret. Det var dødtrist, at hun havde ret.
Jeg elskede min bedstemor. Elskede hende højt.
Min bedstemor lærte mig meget.
Hun lærte mig, hvad religion er.
Hun lærte mig om alt om religion. En hurtig historie, som jeg fortæller nu.
Da jeg gik ud af high school, kom min bedstemor og gav mig et stort knus
og sagde: "Jeg er så stolt af dig. Mit første barnebarn, der når til college.
Hvordan kan jeg hjælpe, hvad kan jeg give dig, før du skal afsted?
Jeg sagde: "Helt ærligt, bedstemor, har jeg kun brug for dine penge."
Ja, jeg ved, I aldrig har været der, men college er virkelig dyrt.
Og min bedstemor sagde: "Okay, Anthony, jeg forstår."
Månederne gik, og jeg pakkede min fars bil og var klar til at tage afsted i skole.
Min bedstemor kom.
"Anthony, før du rejser, så tag den her."
Og hun gav mig en helt ny bibel.
King James-versionen.
Jeg sagde: "Tak, bedstemor, det er lige, hvad vi talte om."
Jeg satte mig i bilen og kørte i skole.
Et par uger gik,
jeg sad på mit værelse og hyggede mig, da telefonen ringede.
Det er min bedstemor: "Jeg ringer bare for at høre, hvordan det går."
"College er fedt, bedstemor, jeg hygger mig så meget."
"Men for at være ærlig, begynder jeg at løbe tør for penge,
og jeg kunne bruge nogle, som vi talte om."
Hun sagde: "Lad mig spørge dig om dette: Har du læst din bibel?"
Jeg sagde: "Totalt, bedstemor, jeg er ved kapitel fire."
Hun sagde: "Okay, Anthony, vi tales vel ved senere."
Lagde på.
Der gik et par måneder. Jeg kæmpede virkelig finansielt.
Jeg måtte måske holde op, så jeg ringede til bedstemor i panik.
"Bedstemor, det er Anthony, jeg hygger mig virkelig på college.
Men hvis jeg vil dimittere, så må du sende de penge, som vi talte om."
Hun sagde: "Lad mig spørge dig om dette: Har du læst i din bibel?"
Og jeg sagde: "Ja, bedstemor, gid den var længere!"
Og hun sagde: "Okay, vi tales ved."
Det er sidst på skoleåret.
Jeg får topkarakterer, men jeg må holde op.
Jeg har ikke flere penge.
Jeg er gal, tæt på tårer, og jeg pakker mit værelse.
Telefonen ringer. Det er min bedstemor.
"Jeg hørte, du holder op i dag. Hvorfor?"
Og jeg sagde: "Det ved du sgu godt! Fordi du ikke ville give mig penge."
Hun sagde: "Lad mig spørge dig om dette: Har du læst din bibel?"
Jeg lagde bare på. Jeg var så gal.
Det sidste, jeg tog af hylden, det sidste, jeg tog i det lokale,
var den bibel, som jeg havde fået.
Jeg tog den af hylden og holdt den i hænderne,
og for første gang åbnede jeg den faktisk.
Og på første side, i min bedstemors håndskrift,
stod der: "Rend mig."
Tak, alle sammen.
Jeg håber, I har nydt vitserne, jeg har forberedt til jer i aften.
Alle de vitser, jeg skriver, er falske undtagen Eric Clapton og Challenger.
Alt andet er falskt.
Alt, som jeg fortæller fra nu af og til showets slutning, er sandt.
Jeg fortæller ikke mørke vitser, fordi jeg er komiker.
Jeg er komiker, fordi jeg fortæller mørke vitser.
Jeg er ret forskruet, okay?
Jeg har altid været sådan. Jeg kan ikke gøre for det.
Det får mig i knibe. Jeg mister venner. Det har ødelagt forhold til min familie.
For eksempel døde min bedstemor faktisk for seks måneder siden.
Jeg elskede hende højt. Hun var en stor fan.
Jeg blev bedt om at tale ved hendes begravelse,
hvilket var en forfærdelig fejl.
Forfærdelig fejl.
Ingen burde bede mig tale ved nogens begravelse.
Jeg bad en ven om råd.
"Jeg har aldrig talt til en gruppe uden at få mange penge for det."
"Hvad gør jeg?"
"Anthony, gå nu bare derop og fortæl en historie.
Find et øjeblik om din bedstemor, du kan dele med alle.
Ingen vitser. Prøv at lade være."
Jeg sagde: "Ved I, hvad mit bedste minde er om min bedstemor?
Jeg var fire år og kunne ikke læse endnu.
Vi lå på sofaen. Hun læste for mig med sin sydstatsaccent.
Hun læste Mark Twain og jeg elskede det. Fra bedstemors mund blev bogen levende.
Så kunne jeg ikke lade være.
Og jeg ved, min mormor også elskede det.
Det kombinerede hendes to yndlingsting:
At bruge tid med børnebørnene
og bruge "N"-ordet.
Jeg lover jer, at indtil man har hørt sin bedstefar gispe
til hans egen kones begravelse...
i en metodistkirke i Vicksburg, Mississippi...
så er man ikke en ægte komiker.
Jeg er en ægte komiker.
Jeg er en rendyrket komiker.
Jeg synes, jeg er en af de bedste komikere.
Men her er sagen.
Det er lige meget, om I tror mig. Det betyder ikke noget.
Det vigtige er, at jeg ville bestå en løgnedetektorprøve.
Jeg tester gerne mig selv.
Jeg tester mig selv ved at lave vitser om forfærdelige ting.
Min yndlingsmåde at teste mig selv på,
er at lave en vits med tragedier, samme dag som de sker.
Jeg tror ikke på "for tidligt." Jeg har travlt.
Og jeg er god til det.
For eksempel på dagen for skyderiet ved Batman-filmen i Aurora, Colorado.
Den dag, det skete, gik jeg på Twitter...
og jeg tweetede: "Men hvordan var filmen ellers?"
Lige i skabet.
Og grunden til, at jeg slipper fra det,
er, at jeg bare er ham, der gør den slags.
Det ville være sært, hvis jeg ikke lavede en vits den samme dag som tragedien skete.
Hvilket er hvorfor, jeg var overrasket,
da jeg kom i knibe på dagen for Boston Marathon.
Jeg følger ikke med i nyhederne.
Men jeg ved det, i samme sekund der sker en tragedie,
fordi jeg får 25 sms'er,
hvor der står: "Lad være."
Og når jeg ser det, bliver jeg trist.
Fordi jeg ved, der er sket noget forfærdeligt.
Folk siger: "Hvad er der sjovt ved Aurora?"
Hvad er der sjovt ved Boston Marathon? Din bedstemors begravelse?
Intet!
Der er intet sjovt ved de ting.
Der kommer jeg ind.
Så jeg ser sms'erne og tænker: "Åh, nej, hvad er der sket?"
"Jeg har et arbejde at udføre."
Så jeg går online og læser om det.
Jeg vil ikke se optagelserne. Jeg vil læse om det.
Jeg tænker: "Hvordan får jeg nogen til at grine?"
Og jeg tænker: "Jeg har det."
Jeg går på Twitter igen.
Og jeg tweeter: "Venner, i dag er der streger, der ikke burde være krydset.
Særligt målstregen."
Og igen: lige i skabet.
USA!
Men så begynder min telefon at ringe.
Og det er min chef.
Eller burde jeg sige tidligere chef.
Og de siger: "Anthony, det er uacceptabelt."
Du er ikke kun komiker i dag.
Du er også vært for dit eget tv-show.
Med dit navn i titlen på vores kanal.
Fjern din vits, ellers bliver du fyret.
Og jeg siger: "I kan rende mig."
Og jeg mente det.
Jeg blev ikke komiker for penge eller berømmelse.
Jeg ved, det lyder forkert, fordi jeg svømmer i begge dele.
Jeg gik kun ind i branchen, så ingen kunne sige, hvad jeg må.
Og de sagde: "Okay."
De sagde: "Anthony, du forstår det ikke. Hvis du ikke fjerner den spøg nu,
så er det ikke kun dig, som bliver fyret,
men det gør hele holdet bag dit tv-show også.
Omkring 100 mennesker. De bliver også arbejdsløse."
Og jeg skammer mig over at sige det og at indrømme det.
Men i det øjeblik trak jeg mig.
Og jeg slettede spøgen.
Jeg kæmper gerne for det, jeg tror på. Jeg er klar til at tage konsekvenserne.
Men hvad jeg ikke kan gøre, er at gå hen til min kameramand
og sige: "Du har fri på mandag, jeg havde et fedt tweet."
Jeg kunne ikke.
Så snart jeg trykkede slet, blev jeg vred. Jeg fortrød det.
Jeg ville fyre samtlige røvhuller nu.
Jeg blev vred over at forråde mig selv, og alt hvad jeg tror på.
Jeg er mindst lige så vred i dag, som jeg var da.
Så jeg måtte til møde med kanalen,
hvor de kaldte mig ind til en lektie.
De sagde: "Anthony, vi er familie. Hvorfor er du så vred?
Vi gjorde dig jo en tjeneste.
Tænker du ikke på din karriere?"
Lad mig spørge jer, San Francisco,
lader jeg til at tænke på min karriere?
Ved I, hvorfor så mange lottovindere ender med at gå bankerot?
Hvis de er bekymrede for deres penge, havde de slet ikke spillet lotto.
Jeg er ikke bekymret for min karriere.
Og de sagde: "Problemet er,
at når du tweeter en vits samme dag som en tragedie,
virker det, som om du gør nar ad ofrene, og det er forkert."
Men det er ikke det, jeg gør.
Fordi, ser I, samme dag som en tragedie
er ofrene ikke på Twitter.
Tager jeg fejl?
Sig til, hvis jeg gør.
På samme dag som tragedien har ofrene travlt med at være ofre.
Ingen har nogensinde taget årepresse på og sagt: "Hej, trender vi på nettet?"
Det er dem, jeg gør nar ad,
når jeg tweeter en vits den samme dag.
Det er de folk, der ser noget forfærdeligt i verden
og haster på internettet.
De haster på deres sociale medier, Facebook, Twitter, alt det der.
De skriver præcis det samme:
"Mine tanker og bønner...
Mine tanker og bønner går til folkene i Aurora.
Mine tanker og bønner går til familierne i Boston."
Ved I, hvad det er værd?
Ikke en skid.
Mindre end ikke en skid.
Mindre end intet.
Du giver intet af din tid, dine penge eller medfølelse.
Alt, hvad du gør,
er at sige: "Glem ikke mig i dag.
Glem ikke mig.
Der er mange distraktioner i nyhederne, men glem ikke, hvor trist jeg er.
De folk fortjener at blive gjort nar ad.
De er som en bryllupsfotograf, der kun tager selfies.
Jeg er sikker på, alle her,
har fortalt en vits før, som ingen har grint af.
Det er fint, det er pinligt, men sjovt. Man kan grine af sig selv.
Det er ikke en grund til at holde op med vitser.
Måske har nogen af jer fortalt en vits, hvor nogen blev vrede.
Tro mig, det er også sjovt.
Har I fortalt en vits, hvor I fik dødstrusler?
Det er vel det, der gør mig til mig.
I mit tv-show lavede jeg engang et klip, der kun blev sendt én gang.
før det blev bandlyst.
Det hed Shark Party.
Nogle af jer nød det, men hvis I aldrig har set Shark Party,
kan I aldrig se Shark Party.
Det blev fjernet fra Jordens overflade,
så lad mig forklare det for jer.
Jeg elsker hajer.
Jeg elsker hajer mere end noget andet.
Folk kan jeg sgu dårligt nok tolerere.
Hvert år dræbes 100.000.000 hajer af mennesker.
Hver år bliver 20-25 mennesker dræbt af hajer?
Når jeg hører om et hajangreb, tænker jeg: "Sådan, sgu!"
Et-nul til hjemmeholdet.
Da jeg fik et tv-show, hvor jeg bestemte, sagde jeg: "Ved I hvad?"
Jeg vil have en hajfest.
Så snart der sker et hajangreb, holder vi en hajfest.
Og jeg var heldig.
En måned inde i mit program blev en fyr fra New Zealand ædt af en hvidhaj,
hajernes champagne.
Og jeg ved præcis, hvad jeg skal. Jeg har allerede manuskriptet.
Jeg går ud på scenen.
Jeg siger: "Mine damer og herrer,
en fyr fra New Zealand er blevet ædt af en hvidhaj.
Det er tid til en hajfest."
Lyset slukkes, musikken begynder.
Seks kvinder i hajkjoler kommer ud på hver side af mig.
Vi begynder alle at danse.
Alt for længe.
En stripper med et kæmpe hajhoved kommer og giver mig en lapdance.
Meget smagfuldt.
Og så viste jeg et kæmpe billede af ham, der blev ædt.
Hvilket i tilbageblik er, hvor alt gik galt.
Men jeg sagde det bedste, jeg har sagt på tv:
"Smil, din satan, Shark Party."
Og i Amerika, hvor jeg er berømt for den slags spilopper,
tænkte alle: "Anthony, det var forskruet.
Det var forskruet at se dig danse."
Slut på kontroversen.
Men i New Zealand,
hvor de ikke kender mit show,
de har aldrig set mig, og kommer helt ærligt ikke nok ud.
New Zealands medier tager videoen...
og viser den til fyrens familie.
Og de sagde: "Hvad synes I om det her?"
Og de siger: "Gnaven" eller hvad fanden de nu siger derovre.
Pointen er, at hele New Zealand rejste sig mod mig.
Alle de 45 skiderikker rejste sig.
Og begyndte at true mig på livet.
Jeg læser ikke de ting, folk skriver om mig på nettet.
Men jeg betaler folk, der gør.
Og de kommer til mig. "Vi har forfærdeligt nyt. Sæt dig ned."
De sagde: "Du får dødstrusler på nettet fra New Zealand på grund af Shark Party."
Jeg sagde: "Virkelig? Vil New Zealand slå mig ihjel?
Det er sært, fordi de slog ikke engang hajen ihjel."
Jeg sagde: "Hvor mange dødstrusler får jeg?"
De sagde: "Alle sammen. Du får alle dødstruslerne.
Vi kan sende nogen til at tale med dem. Ekstra sikkerhed? Hvad vil du?
Jeg sagde: "Nej, glem det. Lad det ligge, bare rolig."
Det er svært for nogen at forstå. Jeg har sagt det flere gange.
Alle skal dø.
Jeg ved, at jeg skal dø.
De fleste af os får ikke lov til at vælge, hvordan vi skal herfra.
Men hvis jeg dør, fordi nogen myrder mig over en vits?
Det er den bedste mulighed.
Hvis nogen myrder mig over en af mine vitser,
bliver jeg øjeblikkeligt en legende.
Jeg er en komediegud.
Komediens Mount Rushmore er mig.
Fire gange.
Jeg siger: "Så kom da."
Mine sikkerhedsfolk sagde: "Okay, men bare så du ved det,
er det det dummeste, vi har hørt.
Men du bestemmer, okay."
Og så gik de.
Næste dag kom de tilbage.
De sagde: "Undskyld, vi forstyrrer igen.
Du var ligeglad i går, men det er blevet meget værre.
Dårlige nyheder."
"Nogen fra New Zealand har opsporet
din mor og fars telefonnummer og adresse i Pittsburgh,
lagt det på nettet,
og nu får din familie dødstrusler fra New Zealand."
Og det må jeg indrømme, det var ikke sket for mig før.
Det faldt mig aldrig ind at min familie, mine kære, ville betale prisen.
At de kunne komme i fare, for noget, som jeg havde spøget med.
Helt ærligt, vil jeg dø for mine vittigheder.
Jeg ville give mit liv for det jeg laver.
Men hvis nogen, og det mener jeg, hvis nogen gjorde min familie fortræd,
eller slog nogen ihjel, jeg holdt af, over en af mine vitser?
Endnu bedre.