Діто!
Господи, мені так дивно чути твій голос у записі.
Це твоя мати.
Я попросила Нерва,
щоб він подзвонив тобі. Він гарний хлопець.
Не знаю, що ще сказати.
Твій батько хворий. Дуже хворий і в лікарню не збирається.
Ми обидвоє такі засмучені.
Не знаю, що ще сказати. Твій друг Нерв хороший хлопець, ти знаєш.
Він може забрати тебе з аеропорту.
Знаю, це далеко. Пробач.
Зараз я...
покладу слухавку.
Діто, я люблю тебе, що б не трапилося.
Я люблю тебе.
- Сьогодні з нами автор чудової книги.
"Як впізнати своїх святих"
Діто Монтіель.
- Дякую.
Лос-Анджелес, Каліфорнія, 2005 рік
- До кінця місяця його брат,
Антоніо, називав його
сестричкою, тому що той робив маску собі перед сном.
В цьому не було сенсу, але він завжди був трохи дивним.
Але йому це подобалося.
Фільм Діто Монтіеля
Але в будь-якому разі він помре.
Так, знаю, це погано.
І ви побачите ще одного хлопця.
З ним те саме.
І ще один маленький хлопчик.
І з ним те саме. Жах, чи не так?
Не знаю чому я вирішив вам це розказати, але
це важливо.
І не думайте,
на вас не чекає якийсь помпезний кінець.
Розумієте?
Спочатку буде багато різноманітних подій.
Я просто хочу згадати, що всі ці люди
значили у моєму житті.
Якими вони були.
І вони справжні.
У фільмі знімалися Роберт Дауні-молодший
Шая Лабаф
Асторія, Квінс, липень 1986 року
- Мене звуть Діто.
І в цьому фільмі я всіх покину.
Чазз Пальмінтері
Даян Віст
- Я бачив як Лорі та Діана йшли по 31 вулиці
"Як впізнати своїх святих"
Ченнінґ Татум
- Пам'ятаю, як по вулиці йшов Джузепе.
Мелоні Діаз
- І тут жили інші пуерториканці.
Мартін Компстон
- Діто, як справи? - Ці пуерториканці слухали Ернесто.
- Ваш музикант - відстій!
- Антоніо! - Це місце не страждало від насильства.
- Ти що, хлопче? Цьому місце в туалеті.
- Вони тут.
Розаріо Доусон та інші.
- А якщо воно і траплялося...
- Ти б'єш його, як ідіот! - Ти ванну там приймай!
- Що з тобою?! Якого дідька?!
Що це?
- Схоже цей придурок молиться.
- Точно! Молиться.
- Дівчата!
Яка перша з вас мені відсосе? Ти?
Ти?
- Йди ти!
- А як з приводу?
- Він симпатичний. Мені подобається.
- Прибери тут!
Дивіться, я написав там "Брюс Лі".
- Ти заліз туди тільки для того, щоб написати "Брюс Лі"?
- Так. - Ти що зовсім збожеволів?
Останній мозок втратив...
Ну і лайно... Хтось зробив напис на твоєму домі.
- Якого дідька ?!
- Хлопці з Квін Брідж. Вони нещодавно всю церкву обписали.
- Діто! - Сьогодні спекотно. Ти на вулиці була? - Ні.
- Скажи йому, що влітку на вулиці завжди спекотно.
- Антоніо, що з вами? Ви всі брудні.
Цілий день катаєтеся у бруді.
- Хочеш соку? - Так, не відмовлюся. - Хто до нас прийшов!
- Як справи, Антоніо? - Все гаразд. Як ви?
- Можна це прибрати?! Я ж тебе просила!
Гей!
- Може їм сказати що-небудь? - Ні, не треба. Заходь.
- Впевнена? - Так. - Джузепе, сідай.
Радий тебе бачити. - Антоніо, чим займаєшся?
- Про що ти? Я завжди тут.
- Тут? Де? Я тебе давно не бачив.
В чому справа? Вам набридло грати?
- Ти не казав що ми ходили в боксерський клуб?
- Що? - Так, це цікаво.
- Як же ви боксували? - Тату, ми серйозно. Це дешево: десять доларів.
- Десять доларів?
Де ви їх дістали?
- Це небагато.
- Хочете стати боксерами?
Тоді треба вчитися.
Слідкувати за руками і підборіддям.
Ось так. - Годі! Ми ж серйозно.
- Серйозно? Йди сюди.
Потиснемо руки.
Радий познайомитися. - Знаєш, зовсім не смішно. - Хіба?
- Тату, цьому жартові років п'ять.
- Антоніо, скільки йому років? - Він не жартує, він серйозно.
- Серйозно... - Я не знаю.
- Не жартую... Що з носом? Кров тече?
- Це батько...
Він придурок.
- Придурок? Не кажи так.
Дай йому що-небудь, нехай витре ніс.
Що таке? Як життя? Роботу знайшов? Які плани на майбутнє?
- Звичайно, я... - Хочеш боксувати.
Ти нічого не робиш і думаєш про бокс!
Хочеш стати боксером - приходь сюди.
Я тобі покажу що таке золоті рукавиці.
Я король. І король буде сидіти тут.
- Ронді Амонті, правильно? - Я - король!
Так, зараз я встану, я тобі покажу.
Прямо зараз.
Я йому покажу. Дізнаєшся, як робиться лівий хук.
- Бувай, мамо. - Хлопці!
- Антоніо, ходімо. Антоніо!
Давай швидше. - Ти куди? Що з ним таке?
- Попрощайся з мамою. - В чому справа? Куди ти?
- Він так хоче. Ходімо, Джузепе, попрощайся.
- Гаразд. Радий був побачитися. - Так, і я теж.
- Цей хлопець майже... - Не кажи так.
- Він мене навіть лякає.
Антоніо! Слухай, я прошу тебе,
приходь ввечері на вечерю з родиною. Гаразд?
- Так, Монті. - Ось так. І ніс свій бережи. - Звичайно.
- Так...
Вони молодці.
- Так, Монті.
- Дивіться!
- Яка дівчина! - Вигнутий, як банан!
- Ти так сказала? - Ні, як огірок!
- Забавні дівчата.
Ти всім так кажеш? Що тепер ти моя.
- Тут спекотно, як в печі.
Відстань! Тут градусів сорок.
Йди геть!
Я схожа на шматок м'яса! Дивися!
Я вся спітніла!
Відстань!
- Ну!
- Чортів господар, вмикає опалення влітку!
- Не кінчай в мене!
Домовилися?
Ні!
Чорт!
Не кінчай в мене.
Ні!
Краще цього не робити. - Я зрозумів.
- Не роби цього.
Чорт!
- Що таке? - Обпеклася від батареї.
- Йди сюди.
- І що ми будемо робити?
- Ти знаєш що.
- Дивіться хто у нас тут. Ви просто круті коханці.
- Хто він такий? - Це моя молодша сестричка.
- Це та сучка, що працює з Діаною? - Так, а ти хто такий?
- А я тільки що з нею був! - Дідька лисого! - Вали звідси!
- Я крутий! Я можу все. Я готовий це зробити.
Я вкрав цю штуку у місіс Дюренс. Ти не хочеш скуштувати?
- Два чи один? - Одразу дві.
Якби я був такою сучкою і двоє хлопців хотіли мене, то я б погодився.
Ну гаразд, бувайте!
Нічого тут з вами час витрачати.
- Про що ти думаєш?
- Не знаю.
- Ти вродлива, знаєш?
- Дякую.
- Ти
продаєш їжу?
- Хочеш поцілувати мене?
Хочеш цілуватися?
- Звичайно.
І трахнути...
Вибач, просто трахнути.
- Розумію.
- Згодна? - Ні.
Ти мені набрид.
- Не знаю навіщо я це сказав. Але я хочу тебе.
- Я теж хочу тебе.
Справді. Я справді хочу тебе.
- Серйозно? - По-справжньому.
- Клас, це Майкл Оуши, новий учень.
Він приїхав до нас з Ірландії. Окрім занять музикою він хоче стати письменником,
як батько. І у свій перший день він хоче прочитати вірш про Америку.
- Мене звуть Майкл Оуши.
- Я з Шотландії. - З Шотландії.
- Батько каже, що віршам рима не потрібна.
І у мене її немає.
Мій новий друже.
Знаю, я подобаюся йому. Я так йому потрібен.
І він потрібен мені.
Це місце мене лякає.
Але я потрібен своєму другові,
оскільки разом ми не схожі на інших.
- Добре, Майкле. А тепер відкрийте сторінку номер шістдесят.
- Тут занадто спекотно.
- Ти чого витріщився?
- Навіть не думай про це.
Хочеш жуйку?
- Ти що ходив туди в туалет?
Ти зовсім збожеволів?
Від тебе смердить дупою!
Ти смердиш дупою!
Гей, стара карга! Кльова сукня, тобі личить.
Ти схожа на шльондру.
- Прибери своє лайно!
- Це моє! - Що?!
- Покидьок! - Що з тобою сьогодні хлопче?
- Прибери за собою і йди до дідька!
- Поліція буде через п'ять хвилин.
- Антоніо, давай!
- Ні, ні, ні!
- Відкрий двері! - Відкрий!
Сволота! - Гаразд, зустрінемося в парку. Гаразд?
В парку. В парку!
Придурок, я знайду тебе
- Ти ж новий учень з Ірландії? - З Шотландії.
Спершу ми жили на Мангеттені.
- Жахливе місце, правда?
- Я - Діт.
- Мік, Майкл.
- Джузепе виліз через вікно у церкві на дах,
а потім він бігав там голий. Пам'ятаєш?
Пам'ятаєш там, на даху?
- Так, смішно було.
Куди їдеш?
- Мені просто нудно.
Катаюся без будь-якої мети.
Туди-сюди, туди-сюди і знову.
Тупо катаюся.
- Просто катаєшся? - Так.
Хотів з'їздити на Коні-Айленд.
З'їздити а потім,
потім повернутися назад.
- Поїдемо на Коні-Айленд?
- А я там не був.
- Справді?
- Я тільки їздив в зоопарк, в Бронксі.
Але це не те.
- Це не поїздка. Це повне лайно. - Нічого там немає.
Ти куди дивишся? - В одну точку.
Закрий одне око.
Там сидить муха.
- Так, бачу.
- Хочеш в Китай?
Так йди в Чайна-таун.
Хочеш в Італію, так йди... Джордже, а де тусуються італійці?
- Малдері стріт. - Точно, маленька Італія.
Хочеш в Пуерто-Рико йди у Вег, там одні пуерториканці.
Знаєш що мені сказав Антоніо? Що в Італії є дикі собаки.
Кому це треба, правильно?
- Не мені. - Як справи? Радий тебе бачити.
- Ну, а ти як?
- Прийшов!
- Все нормально, я спітнів.
- Правильно, зараз літо, тому і спекотно.
- Діто хоче соку? - Де ти був? - На Коні-Айленд.
- Справді? Що ти там забув?
- Ходив на пляж? - Катався на потязі з цим хлопцем, Майком.
Він з Ірландії.
Це є така країна. Він каже, що хоче створити групу
і все таке. - Ти поїхав з ним на Коні-Айленд?
- Тут справді так спекотно. - Літо, що ти хотів? Тому і спекотно. Зрозумів?
Правильно, Антоніо? - Так. Зараз літо.
- Літо, маленький, спека. Тому спекотно.
Що ще сказати? Таке життя.
- Припиніть ви! - Я не дражнюся! - Жахлива спека.
Монті, нам треба купити вентилятор. - Маріє, ти ще там?
- Хочу все налагодити!
- Вона весь будинок спалить. Чим вона займається ?
- Я хочу показати тобі одну річ, Монті.
Дивися! - До дідька ці прилади!
- Можна записувати телебачення коли хочеш.
- Ти про це?
- Перемотай, подивимося ще раз.
- Діто, ти куди? Йди сюди, тут щось показують. Бачиш?
Телефон. - Ти чекаєш дзвінка від тієї дівчини?
Плавчихи?
- Нам сказали, що у тебе з'явилася подружка і вона плавчиха.
- Що? Лорі? Вона продає їжу в басейні.
- Точно, плавчиха: продає їжу в басейні.
От бачите, що я казав: плавчиха. - Вона не плаває, просто продає їжу і все.
- Ну і що? Подобається вона тобі?
- Може це був той хлопець з Коні-Айленду ?
Який хотів створити групу. Так, точно. - Це не смішно!
- Плавчиха. Що вона робить в басейні, якщо не плаває?
- У Вас сім нових повідомлень.
- Діто, це Нерв, твій старий друг.
У Монті справи погані.
Так, Антоніо дзвонив тобі.
Твоєму батькові дуже погано.
І твоя мати дзвонила.
Вона хоче, щоб ти повернувся, чуєш?
І ти повинен.
- Повернися! - Йди ти!
- Діано! - Ненавиджу корейців!
- Ти що? - Нічого!
- Господи!
- Господи, постійно цей козел витріщається на мене!
- Заплати!
- Твій батько називає нас плавчихами?
- Тому що ви працюєте в басейні. - Але я не плаваю.
- Передай Антоніо та його брату,
щоб він до мене додому не приходив. - Ти всіх ненавидиш сьогодні Заспокойся.
- Чому він тобі подобається ? - Розслабся ти!
Я все про нього знаю, він повний придурок.
- Не перебільшуй!
- І заспокойся, гаразд?
- Що там робить цей нігер?
- Ти що? Це магазин моїх друзів!
- В чому справа?" - Це він обмалював твій будинок!
Що ти тут робиш? - Якісь проблеми?
- Йди звідси! Я не жартую!
- Якого дідька ти, сучко!
- Ти придурок! - Що тобі треба?
- Мені - нічого. Лора, поклич Антоніо.
- Посилаєш її за своїм другом?
- Йди звідси!
- Я вб'ю, тебе! Я знайду тебе, запам'ятай!
- Йди ти!
- Я знайду тебе!
- Почекай, розкажи. Ви з цією плавчихою влипли в історію?
- Містере, я не плаваю. - Вона не плаває. - Ти не плаваєш? - Ні.
Ми просто продаємо їжу в басейні. Але я думаю звільнятися.
Може буду працювати в супермаркеті. Там занадто багато дітей. Ви розумієте?
- Так, звичайно. - Йди ти!
- Поклади на око, гаразд? - М'ясо? - Так.
- Не буду класти м'ясо на око.
- Це має допомогти.
- Відстань! Не буду я цього робити.
- Цьому способу років сто.
Гаразд, можеш забути про це. Просто розкажи, що трапилося.
Просто розкажи. - Нічого не було! - Давай, скажи.
Все просто. Що з твоїм оком?
- Що вона робить?
- Дивися, нічого не трапилося.
Якийсь придурок був на вулиці.
От і все.
- Ти трохи порізався. - Він вхопив його за обличчя і порізав.
- Хто вхопив? - Пуерториканець.
- Що? - Котрий малює на наших стінах. - Пуерториканець?
- Почекай, той самий Ріпер?
Годі. - Що годі?
Я поки що нічого не почав. Але цьому хлопцю - хана.
Я знаю де він. Нерв сказав десь в районі Квінс Брідж.
- Ось так: два постріли. Запам'ятай мої слова.
Два постріли. Бах! І їм кінець. - Два постріли? Чорт!
- Тихо! - Пробач, Монті, я не хотів тебе образити.
- Годі.
- А що? Бог дав мені рот і я знаю для чого він потрібен.
- Я повинен її вдарити? - Ні, ми просто розмовляємо.
- Не стій у мене на шляху!
- Йди геть звідси!
Де ти дістав таку тачку? - Мати дала, щоб я навчився водити.
- Ти вкрав її? - Ні. Мама дала.
- Що? У неї є машина?
- Я просто вчуся водити. Відвали!
Відвали звідси!
- Якого дідька?
- Сідай! Поїхали!
- Йдіть геть! Йдіть геть!
- Я повернуся, повернуся.
- Значить ти мене покинеш? - Велика тачка. - Я скоро!
- Куди ти? - Проїдемося по кварталу.
- Що у тебе з обличчям?
- Його вдарили по обличчю пляшкою твої друзі, які скрізь малюють це чортове графіті.
- Мої друзі? - Ходімо звідси.
- Діто! - Що?
- Не розумію про що ти. - Поїхали в Квінс Брідж.
- Не можу. Треба повернути матері машину.
- Відвези мене в Квінс Брідж. - Ні, не можу.
- Давай я поведу! - Ні, ні!
- Ти мені подзвониш? Я буду чекати на розі. Подзвони мені, Діто!
- Твій друг вдарив його пляшкою.
Ріпер.
- Ти зовсім хворий?
- Що ти сказав?
- Він мій брат.
- Знаєш хлопців які малюють графіті?
- Я не розумію.
- Чортів придурок!
А ти що тут робиш?
Значить ти знаєш тих хлопців?
Правильно? - Так. - Звідки ти їх знаєш?
- Один з них мій брат.
- Твій брат?
- Твій брат... Хто?
- Ріпер. - Ріпер?
Бачиш? Це мій друг.
У нього порізи. Це зробив твій брат.
Він порізав Діто. Ти зрозумів?
Передаси йому? - Він порізав Діто.
- Так. Скажи, що Антоніо тут був. Гаразд?
- Годі, залиш його.
- Ти ж йому все передаси?
- Він порізав Діто. - Правильно. Чудовий хлопець, розумний.
Так.
Побільше б таких.
- Що з тобою?! Ти що?
- Поїхали!
Залишу йому повідомлення.
- Твій батько не дурень.
- Твій батько гарний хлопець.
- Гаразд, до дідька все це. Набридло.
- Антоніо поганий хлопець. Йому не варто спілкуватися з Діто.
- Він хороший. Хороший. - Ні!
- Що такого? Припини!
- Ви такі різні. Ти гарний батько, а він б'є свого сина майже кожен день.
Кожного дня!
- Він гарний, розумієш, дуже гарний.
Нерв каже що у нього було щось на кшталт виставки. Розумієш?
Монті важко хворий, Діто.
Не знаю, що робити. - Я знаю.
Я думаю про нього кожного дня. Чуєш, кожного дня.
Ти повинен піти туди, гаразд?
Прошу тебе. Тут я нічого не можу зробити.
- Так точно.
Як ви назвалися? Скажи мені.
- Слухай, у тебе буде крута група, хлопче.
- Привіт, як життя? - Хто це такий?
- Він крутий хлопець і у тебе повинна бути крута група.
Щось на кшталт "Чорного прапору" або "Бед брейнс".
Це круті хлопці і музика у них крута.
Тобі треба знайти гарну назву для групи.
- Навіщо?
- Так треба. - Ось.
- Тут? Це Френк?
- Так. - І навіщо він нам потрібен?
Ми ж будемо удвох працювати. - Так, але він буде балакати про роботу.
Цей хлопець з Біблії.
Скажи, що знаєш. - Ти про що?
- У нього все є. Розумієш, він крутий.
- Я сказав йому, що це не важливо. Розумієш?
В будь-який момент який-небудь придурок розчавить твою собаку.
Дивися під ноги! Обережно!
Ну все, мені вже час йти. Треба встигнути подзвонити цьому придурку.
Так.
Так, так.
Неймовірно!
- Привіт, Френку, це Діто. - Привіт.
- Гаразд. Мік я тобі був винен десять доларів.
Вони на підлозі, візьми собі на проїзд гаразд? Алло.
Міс Левіт. Дуже приємно.
Я не поведу вашого песика в метро. Що ви!
Гош, йди до мене.
Я серйозно, мені треба знати.
Хто про мене міг сказати таке?
Це не чесно, розумієте?
Ні.
У мене відвідувачі. Я питаю зараз.
Ви пам'ятаєте відео Лайонела Річі?
Зі сліпою леді? Так, точно.
Вона чула, я теж люблю цю пісню.
Так. Так.
О дев'ятій. Дякую.
Жах!
Гаразд, ходімо. У мене Шекспір.
Ходімо, хлопці.
- Залишити тут? - Все, ходімо.
Ви зібрали дрібні гроші на проїзд? - Так, дякуємо.
- Тоді ходімо. І закрий двері. Чортові мухи літають тут як хижі птахи.
Вони мене дістали! Візьми собаку.
Собаку візьми. Ходімо.
- Значить тебе звуть Тіті?
Чіто чи Родіто? - Діто.
- І ви хочете зібрати команду? - Діто буде співати. - Смішно, смішно.
Це стиль Лайонела Річі чи важкий рок?
- Ні, ми будемо грати в стилі хард-рок. - У мене є один клієнт, Бобі його звуть.
Він якийсь менеджер в музичній індустрії. Будете гуляти з його собакою - хто знає...
- Привіт, Ебіґейл! Знову ведеш свою собаку на прогулянку?
Бона не може заплатити мені шість доларів за собаку.
Вони ж старі.
- А що за робота буде? - Мені потрібні енергійні помічники, розумієш?
Джордже, сюди.
Вона ні на що не здатна.
Вигулюєш собак тридцять хвилин чи близько того.
Я беру шість доларів, вам даю чотири.
- А хіба не три? - Який чесний хлопець.
Як з Біблії. Ти ж читав Біблію?
- Я йому вже казав, Френку.
- Значить у тебе прибавка.
За групу і за цих собак. Зрозуміло?
Ти з ним гуляєш, весь світ цим займається.
Завжди бери папір, роби вигляд наче прибираєш за ними.
Як же тут шумно!
Містер Шефрін.
Містер Шварц.
Відсоси!
- Нерв.
Господи! Радий тебе бачити.
- Дякую, що приїхав. - Без проблем.
- Ти так несподівано мені подзвонив.
Важко у це віриться, але ти тут.
Як справи?
- Багато всього було. Я радий тебе бачити. - Це точно.
Злякався коли Антоніо подзвонив. - Не можу повірити. Такі справи.
- Знаєш кого я тут бачив? Лорі, твою подружку.
Пам'ятаєш? Вона народила дитину.
Чортів щур! - Дитину? Від кого?
- Не знаю.
- Від того хлопця, що ходив за нею?
- Гайда Тоні? Ні.
Цей придурок наче пішов в армію.
Або щось винайшов - не знаю.
Пам'ятаєш це місце?
Грецький клуб.
Тут рок чи диско?
Ненавиджу все це!
Придурки!
Тепер цей клуб для модних юпі.
Здуріти можна!
Їм так навіть краще. Розумієш? Вдягаються добре і так далі.
Тепер тут все інакше. Бачиш?
- Твоя мати тут? - Так.
Вона спить.
Я знаю: мені треба жити одному, але...
Тут не треба платити, їжа безкоштовна.
Це непогано. - Дякую, що запросив. Я можу залишитися в готелі. - Навіщо?
Мати тобі вже кімнату приготувала. Вона рада. Думає, що ти знайомий
з усіма кінозірками.
Почекай, давай побудемо тут. Гаразд?
Чорт, я не думав що ми зможемо побачитися.
Там ми не побалакаємо.
Випити хочеш?
- Ні, дякую.
- А я вип'ю.
- Звичайно.
- Нам треба піти до Монті.
- Ні, вже пізно.
Котра година?
- Гаразд, підемо зранку.
Не хочу його зараз бачити.
Це жахливо.
А мати
і не думала, що ти повернешся.
Вона сказала...
ну тут всі кажуть про твою книгу.
Як у того хлопця, твого друга ірландця.
- Як сам?
- Я?
- Все гаразд? - Так.
Я не знаю, що відповісти.
- Тобто? - Я живу з мамою. Ти вже знаєш.
Вона буде рада побачити тебе разом зі мною, коли...
на вулиці вона ховається від мене.
Вона товста і намагається сховатися за флагштоками.
Розумієш? Ну, схожими на той.
Рідна мати ховається від мене.
Чорт!
Так не повинно бути. - Так, звичайно.
- Гаразд, все буде гаразд.
- Ні.
Тут нічого не зміниться.
Ти часто це казав, але...
Я...
радий тебе бачити. - Серйозно?
- Дуже радий.
- Чорт!
- Знаєш, у них є така штука
на Емпайр-Стейт-Білдінг,
щось з приводу патріотизму.
Майк розповідав про того хлопця. Він божевільний.
Там повно цих триметрових статуй.
- Майк теж про них розповідав. - Це там де тусуються нігери?
- Ні, на сорок другій.
- Так, там ще показують фільми для дорослих.
Де люди трахають свиней.
- Що-що?
Ходімо звідси.
- Він висотою в три метри!
Величезний!
Там багато чого цікавого. - Це ж треба.
- Ти хочеш подивитися на цицьки чи побачити гіганта?
- Хочу подивитися на свиню. - Ось так.
- Майк, кажуть ви з Діто десь працюєте.
А мене влаштуєш?
- Так, спробую.
- Я спробую, обіцяю.
- Погана трава.
- В школі один хлопець продає класну.
Від неї у тебе дах зірве точно. Він крутий, я знаю.
- Можеш дістати травку?
- Це ти крутий. Ти гарний хлопець.
Дуже круто.
Без питань. - Ти розумієш що він каже?
- Не розумію ані слова.
- Діто, я спускаюся вниз. - Ти куди?
Ти куди?
- Тобі щось не подобається?
Антоніо, мені треба йти.
Якщо я тобі чимось не подобаюся - не буду заважати.
- Ні, все гаразд. Можеш тусуватися з нами.
І відвезти нас до своїх гігантів
А він мені подобається, гарний хлопець.
- Ми хочемо поїсти. - Вона хоче поїсти в кафе.
- Хто тебе питає? - Навіщо тобі це треба?
- Відвали!
- Про що ти?
- Навіщо це робити?
- Це по-дурному. - Не ворушися, Діано.
- Припини, ідіот! - Що?
- Сам знаєш, це безглуздо.
- Про що ти?
- Це не смішно!
- Поворушилася!
- Джузепе, годі. - Припини!
- Давай! - Все, я йду.
- Справді? Ну гаразд, бувай.
- Антоніо, можеш заспокоїти свого брата?
Йди ти до дідька!
Виродок!
- Хоче піти в кафе!
- Припини!
- Їй подобається це кафе.
- Лорі!
Ти куди?
- Забудь, нехай йде.
- Лорі! Лорі, почекай.
Почекай. Йди сюди.
- Ти бачив, що він зробив? - Знаю, знаю...
- І тобі подобається ?
- Ні. - Подобається, правильно?
- Це не гарно і не смішно.
Почекай! Пробач мене. Мені це теж не подобається.
- Авжеж, звичайно.
Я зараз. Все гаразд?
- Пробач мене.
- Забудь.
- Привіт. Я - Діана. Люблю трахатися.
- Я - Джені. Тут все не по-справжньому.
- Я - Нерв.
І тут все погано.
- Я - Джузепе, брат Антоніо.
- Я - Лорі.
У мене всі закохані.
Я це знаю.
- А я - шмат лайна.
Тому я...
- Антоніо, вибач що так вийшло.
- Це не важливо.
- От лайно!
- Повне лайно.
- Я йду всередину.
- Піти з тобою? - Ні.
- Гаразд, йди. - Добре, завтра подзвоню.
- Монті хотів завтра пограти в гандбол.
Я прийду, а ти?
- Дідька лисого...
- Що трапилося, мамо? - Нічого.
Все гаразд.
- Тату. - Діто.
Бачиш?
Вона збуджена. Бачиш?
Твоя мати ходила на прогулянку,
це її збадьорило.
Як ти?
- Нормально.
- Так. Що у вас було з Антоніо? Він приходив, казав що ти злий на нього.
Ви що
побилися?
Ну гаразд.
Що у тебе з обличчям? Все гаразд?
Все добре?
- Так.
Що трапилося?
- Нічого.
Забудь. Ти ж знаєш мене, король Гібралтару.
- Так. - Так.
- Розмовляв з Ділантіном? - Ти що, книгу пишеш? - Ні.
- Я в нормі. Ти знову катався з цим,
зі своїм приятелем?
Антоніо розповідав. - Ні, не з ним.
А якщо і так, невже не можна поїхати на Мангеттен чи ще кудись?
Я не знаю.
- Годі тобі, ти нікуди не поїдеш, Діто.
Йди сюди.
Як твої справи?
Чи давно ти приходив у цей час?
- Увімкни телевізор.
Ти тут живеш, Діто, і ти тут помреш. Ріпер.
- Забудь.
Страшно?
Я б злякався.
Якщо тобі таке пишуть,
то це вже дуже погано. Зі мною б давно стався серцевий напад.
- Це дурниці.
- Засіб для дезінфекції.
Дивися. Не вдихати, уникати контакту зі шкірою,
потрапляння в очі.
- В очі? - Так, і на шкіру. Небезпечно.
Уникати контакту з тілом.
Хочеш спробувати?
- Що, випити?
- Вдихнути.
- Знаю, Антоніо поводить себе як придурок.
Він не завжди такий, але коли навколо є інші люди.
До дідька його!
Ти його боїшся. Дай сюди.
- Я не боюся.
Не боюся.
- Сволота він.
Козел.
- Майку, мені страшно.
Пробач, я сам не знаю що кажу.
- Ти за що вибачаєшся, Діто?
Якби мені таке написали, я б вже наклав в штани.
- Краще поїхати в Каліфорнію.
Мені подобається це місце.
- Поїхали.
- В якому сенсі? - Поїдемо туди.
Я бачив рекламу по телебаченню.
Можна їхати на автобусі, розумієш? За тридцять дев'ять доларів.
- Тридцять дев'ять!
Це божевілля.
- У тебе в голові стукає?
Сильно?
- Лорі!
Лорі!
- Такий дурний!
- Що? - Я з тобою не розмовляю. - Чому, Лорі? - І зараз теж.
- Годі тобі.
- Я не хочу! Що ти тут робиш?
Навіщо ти прийшов? - Хочу бути тут.
- Справді?
- Що не так? Ти ще злишся?
- Забув? Ти дивився як Джузепе кидав в нас ножі.
- Досі злишся? - Так.
Але це не злість.
Це все було настільки по-дурному. Розумієш?
По-дурному.
- Що? - Ти п'яний.
- Ні.
- Зрозуміло. - Що?
- Обкурився? - Ні. - Не бреши! - Ні.
- Так.
- Знаєш що буде, якщо ти мене впустиш? - Ні.
- Знаєш що я зроблю? - Що ти зробиш?
- Я не буду тебе трахати. - Це ж треба! Не буде мене трахати.
Навіть, якщо я дозволю?
- Я просто оближу твою кицьку. - Моя мати зараз вдома, вона може все почути.
- Знаєш чому? - Що?
Що чому?
- Ну чому...
Ти мене слухаєш? - Я не знаю навіщо тобі це.
Що, задоволений тепер?
- Тому що я хочу цього, оскільки ми з Майком їдемо в Каліфорнію.
З нашою групою і таке інше.
Поїхали зі мною, тому що я кохаю тебе. Я стану найкращим.
- Що?
Що ти сказав?
Ти мене кохаєш? - Що? - Ти сказав, що кохаєш мене, так?
Я серйозно, для мене це важливо, розумієш?
- Так, я кохаю тебе. Не знаю чому, але кохаю.
- Дурень!
- Привіт!
Вкрав у Фішбора.
Старий Чарлі став зовсім сліпим, як кріт.
Скоро я до нього доберуся.
- Чорт, я повинен заплатити. Я йду назад.
Що? Я їду в місто. - Чому це? Сьогодні Монті грає в гандбол.
- Все гаразд? - Так, це батько. Ну що, одразу підемо в парк?
- Ні, мені треба гуляти з собаками. - Разом з Майком?
Може ти і мене туди влаштуєш? - Подивимося!
- Скажи що я не дуже люблю собак. Побачимося пізніше!
- Яка зустріч!
- А пересів не на ту гілку.
Це маленький Джеронімо. Треба затягти це через зуби. На, тримай.
Це Джеронім. Обережно, у нього страшенні зуби.
Візьми Боба та Лулу.
Інакше у міс Левіт буде приступ. Ходімо вперед, хлопці.
Треба пройти он там.
Показую. Дуже добре. - Пробачте, він сліпий. Бідний малий.
- Тепер з приводу того хлопця. Іноді його собаку треба вигулювати годину чи більше.
Друга авеню. Бобі - власник.
Іноді буває нестерпним. Може подивитися собаці в дупу, щоб у всьому переконатися.
- Круто. - Дякую, мем. Все гаразд.
Коротше він з індустрії розваг,
у нього є якісь магазини риби, музики і ще чогось.
Я розповів йому про вашу музику, може він чим-небудь допоможе.
Але гарантій ніяких. Зрозуміло?
Мікі, мені вже треба їхати до міста. Адресу ти знаєш.
Не затримуйтеся. Встигнути вчасно - це найголовніше.
- Так, Френку. Щасти! До зустрічі!
- Твоя мати тобою пишається?
- Я можу перестрибнути на іншу сторону.
- Джесі Ровенс зміг би, але ти не зірка. Пробач, але ти занадто далекий від нього.
- Ну хіба він не милий?
- Я не милий, я - симпатичний.
- Хто це сказав? - Дівчата.
- Принеси м'яч. Давай, давай, йди.
- Привіт, Бобі. А це Діто.
Як справи? Все гаразд?
Я приведу його назад. - Дякую.
- Ні, не роби цього. - Годі тобі!
- Доторкнися до нього пальцем. Пальцем!
- Що ти несеш?
- Якщо стати одразу обома ногами нічого не трапиться.
Ти наче проводиш електричний струм.
- Ти що науковець?
Розмовляєш як ідіот.
- Ти не думаєш про мене? - Антоніо, що на тебе найшло?
Сюди поїзд їде. Ти не бачиш, він вже близько. Мені плювати на тебе, дістань м'яч.
- Зовсім начхати?
Ну, а якщо подумаєш? - Ти просто кретин, брате! Сюди поїзд їде! Ти не бачиш?
- Скажи, що тобі не все одно. - Мені начхати на тебе. Хочеш померти - це твоя справа.
- Ти мені навіть нічого не скажеш? - Якого дідька?! Слухай, вилізай звідти.
Що на тебе найшло?! Тебе зараз потяг зіб'є!
- Ми ж брати... - Вилізай звідти, поїзд їде! Він вже тут!
Ти що і будеш так сидіти? Гаразд, як хочеш!
Вилізай звідти! Давай, швидше!
- Я дзвонила. Як ти? - Нормально.
- Ти мені завжди передзвонював, а тепер ні. Я хвилююся.
Все так погано? - Гірше і бути не може. Я в депресії.
І я їду звідси. Ми з Майком їдемо в Каліфорнію.
- Знаю, ти вже казав це. Ти сказав, що візьмеш мене з собою.
- Так.
- Ну. - Що?
- Ти не хочеш їхати зі мною ? - Ні. - Але ти ж казав!
- Мені потрібен Антоніо. - Почекай!
- Ми тільки побалакаємо, я скоро повернуся. - Ти навіть не хочеш подивитися на мене?
- Я дивлюся на тебе. - Ти не дивишся!
- Про що ти? Як мені ще на тебе дивитися?
- Ти сказав, що кохаєш мене. Ти серйозно казав?
- Пробач, мені дуже прикро, я йду шукати Антоніо.
- Не треба! Краще побалакай зі мною!
- Лорі!
Все гаразд? - Що?
- Як ти? - До дідька все!
Не треба думати. Що тепер казати?
Все скінчено. Дурень!
Помер ні за що. Ідіот!
Він завжди був ненормальним.
Я дізнався де живе цей чортів Ріпер.
Тепер я знаю.
Я зможу знайти його. - Кого?
Ріпера? - Так, про це теж не думай.
Я вб'ю цього покидька.
- Я прийшов до Джузепе. - Знаю, знаю.
- Антоніо, тут твій брат.
Він в цій коробці. Він твій рідний брат, Джузепе.
І ти все думаєш про Ріпера? - Що?!
- Це похорони твого брата. - Про що ти? Навіщо ти кажеш мені це безглуздя?
Діто, про що ти?
Що ти мав на увазі?
- В якому сенсі?
- Я думаю тільки про тебе.
Ти це хотів сказати? Я думаю тільки про тебе?
Я поставив тобі питання: ти це мав на увазі?
- Ні, зовсім ні.
- Тоді йди геть!
Мені чхати на тебе! Ти чув?
Йди до дідька!
- Антоніо!
- Чорт!
Чорт!
- Як ти?
- Пам'ятаєш, тут була кондитерська?
Ти пам'ятаєш?
- Що це значить? Ти бачиш руку?
- Це стоп. - Так, значить не можна переходити вулицю - стоп.
- Йди. - Йдіть займатися цим в інше місце.
Сеча!
Чортів Гектор, тут маленька дитина!
Я серйозно! Серйозно, Гекторе!
Чортове телебачення! Він працює?
- У нього плаский екран? Я серйозно: він працює?
- Ти раніше була плавчихою? Ти була плавчихою?
Привіт. - Привіт.
- Хто це? - Це Джої.
Джозеф, містер Джої.
- Як Джузепе? - Як Джозеф.
Так звали його батька. Джозеф.
- А це хто? - Він вже пішов. Він питає, хто ти.
- Я знав твою мати ще ось такою. - Вона не була такою!
- Я чула про те, що ти приїдеш.
- Хочу побачити батька і...
до тебе теж вирішив заїхати.
- Це ж треба.
- Лорі.
Ти дуже вродлива. - Так, ліпше вже нема куди.
Виглядаю відмінно.
В цих капцях. Подивися, вони від Маноло.
Зупинився у своєї матері? - У Нерва.
- У матері Нерва? - Так. - Зрозуміло.
- Гаразд,
я піду. Можливо зайду пізніше.
Або виходь сама. Не хочеш вийти пограти?
- Було приємно тебе побачити. Мені треба вечерю готувати.
- Гаразд. - Всього найкращого. - Тобі теж. Бувай, містере Джої.
- Антоніо!
Привіт.
Антоніо! - Діто!
- Чого тобі? - Гаразд, пробач.
- Де ти був? - Я знаю де він був. Адже я думаю тільки про нього, правильно?
- Слухай, я ж працюю.
- Чому ти такий злий?
- Я не злий. Про батька чув?
- Ти навіть не знаєш що у твого батька був приступ.
Прийшов і поводиш себе наче все гаразд.
Ти був у Нігервілі зі своїми друзями.
- Що зараз з моїм батьком? - Мій батько домініканець?
- Скажу так. Тебе тут давно не було.
Де ти був?
Скажи: де ти зараз?
Ніде! Ходімо звідси!
Я тебе більше не знаю! - Йди ти!
- Думаєш я тебе не чіпатиму?
- Заспокойся. Ти не уявляєш, як це реально.
Ходімо звідси до дідька.
- Антоніо! - Нерв, ходімо.
Нерв!
Ходімо!
- Виродки!
- Привіт, виродок. Сам прийшов?
Чи думав сховатися?
Ти образив мою родину! Чортів нігер!
Я знаю всю твою родину і твого батька, і де ти живеш!
Не грай зі мною! Наступного разу я тебе вб'ю!
Я знаю про твою родину все! Все!
- Годі, поїхали.
- Страшно?
- Якого дідька? Лежи, не ворушися.
Діто, подивися на мене.
Чорт, погані справи.
Заспокойся. Нерв, нам потрібна машина твоєї матері.
До дідька!
Виродки!
Чорт!
- Кожного дня у вас знову проблеми.
Не знаю що з вами. Кожного дня, так, Антоніо?
Кожного дня.
- Так.
- Що цього разу? Собака покусав?
- Впав у парку. З огорожі. - Справді?
Гаразд, тепер розповідай, що трапилося.
- Привіт.
Друга години ночі. - Знаю.
Але вирішила приїхати.
Пробачте. - Хочеться подивитися. - А що трапилося?
- Вже подивилася, тепер йди геть.
- Помовчи! - Я хочу знати: що трапилося?
- Чортові графітчики.
Ріпер. Вони твоєї раси.
- З битою? - Так.
- Це не моя раса. - Монті! - Так.
- Що ти там робиш?
Все гаразд. Я розмовляю з Діто та Антоніо.
- Вже пізно.
- Ці хлопці і тебе знають.
Ріпер з битою.
Але ти не бійся, ми все владнаємо.
- Вони мене знають? - Вони все знають, вони просто божевільні.
- Так.
- Тату, ми з Майком хотіли у серпні поїхати на місяць в Каліфорнію.
- В Каліфорнію?
Це жарт. Що ти, Діто?
Куди це ти зібрався поїхати?
Хочеш в Китай, сходи в Чайна-таун. - Ви не розумієте.
- Що ти сказала? - Пробачте, я просто... - Не треба.
Послухай, тату, я серйозно.
Ти сказав, якщо я поїду, то ти не будеш зі мною розмовляти.
Що не скажеш мені ані слова. Адже ти збирався це зробити. Правильно?
- Але ти нікуди не поїдеш. - Послухайте його.
- Нікуди ти не поїдеш, ти залишишся тут. Правильно?
- Ти можеш на секунду прислухатися?
Я хочу куди-небудь з'їздити. Куди-небудь, хоч один раз за життя.
Я не можу тут. Це якийсь жах!
- Що там відбувається ? - Почекай, все гаразд.
Не смій так зі мною розмовляти!
- Це ваш син! - А це не твоя справа!
Тебе не питали! Хочеш поїхати, давай, вали!
Хочеш звалити? Ти це хотів сказати?
Вали і більше не розмовляй зі мною на цю тему!
Ти зрозумів мене?
Антоніо, зроби все як треба, правильно?
- Він не може. - Ні, він все розуміє.
Він чоловік. - Заспокойся!
Послухай, хто тебе питає? Йди геть з мого дому.
- Антоніо, ти ж нікуди не підеш. Ти залишися тут, так?
- Забирайся до дідька! - Я нікуди не піду.
- Йди геть звідси! Я не хочу тебе бачити!
Ненавиджу тебе!
- Що ти тільки що сказав? - Ти мене ненавидиш?
Свого батька? - Заспокойтеся!
Годі!
- Монті!
- Тримай голову!
Діто, куди ти пішов?
Що відбувається ?
- Все гаразд.
Гаразд.
Діто.
- Привіт.
- Діто.
- Я тут.
Мамо,
ти вродлива.
Справді, дуже.
- Монті!
Монті!
Діто тут.
- Привіт.
Давно не бачилися.
- Тату,
Антоніо дзвонив, сказав, що ти хворий.
- Я король Гібралтару.
- Виглядаєш поганенько.
- Він повернувся тільки для того, щоб повідомити мені це?
- Ні.
- Монті, він приїхав відвезти тебе у лікарню, так?
- Що ж.
Дякую за піклування. Бережи себе, гаразд?
- Так.
Після того, як я повернуся... Діто, я радий тебе бачити.
Зараз ти тут. - Так. - Давай, бережи себе. - Я все зрозумів.
Добре. - Так.
Я все зрозумів. - Так, адже ти такий розумний.
- Я твій син.
Ти пам'ятаєш це?
- Ти мій син? - Так, твій син. Забув?
- Мій син? Ні, ти не мій син.
- Не сперечаюся. - Ні, Монті! - Мені краще піти?
- Зараз порахую.
Тут п'ятнадцять,
а тут три тисячі.
Три тисячі миль за п'ятнадцять років.
Повертайся в свою Каліфорнію, щур!
Ти покинув мене та матір. І свого друга Антоніо.
Тому ти можеш йти геть!
- Монті!
- Ніколи!
Ніколи! - Монті!
- Можеш іти.
Бережи себе.
- Тут був будинок Антоніо.
Будинок жахів. Бідний хлопчик.
Подивися, як тепер добре.
Мило, так?
Я не сумувала коли він сів за грати. Жодного разу.
Але твій батько поводив себе інакше.
Знаєш,
якщо перевірити твого батька на детекторі брехні
і запитати його чи вважає він себе найкращим батьком на світі,
найкращим.
Він би пройшов перевірку.
Тому що він любив тебе без всякої міри.
Всіма силами.
Любив тебе.
Деякі думали, що він твій дід.
А для нього це було цікаво.
Одне покоління - ще нічого, але два.
Ми занадто старі для тебе, сину.
Ти був потрібен нам більше, аніж ми тобі. Так.
Батько божеволів,
я ніколи такого не бачила.
Ти був йому
більше
другом, аніж сином.
- Пробач, мамо.
- Не можна повертатися з ненавистю до батька.
Не можна.
Якщо в книзі ти так любиш його, то чому так довго не приїжджав?
Так, у тебе були свої причини.
Нам тебе дуже не вистачало.
Ти і мій син теж.
Тепер ти виріс.
Став чоловіком.
Я так рада тебе бачити!
Називати тебе по імені.
Діто.
Я ж думала про це майже кожного дня.
Кожного дня.
- Ти питав свого батька?
- Він поїхав. Як ми потрапимо в Каліфорнію?
Знаю. Пам'ятаєш, в тій рекламі? Ти мені сам розповідав про автобус
за тридцять дев'ять доларів.
Візьмемо грошей у Френка та поїдемо.
- Роні, поверни їй ліфчик.
Звідси треба звалювати. Але без тебе я не поїду.
Ти згоден? - Так.
Так.
- Поверни мій ліфчик! Ти що глухий?
Роні, я серйозно. Віддай! Роні!
Роні віддай!
- Чорт!
- Роні!
Віддай їй ліфчик.
Навіщо це робити кожного разу? Збоченець.
Ось.
Тепер мені треба побалакати з твоєю подругою.
- У твоєї подруги інші плани.
- Плани можна змінити.
- Не хочу з тобою розмовляти.
Відстань від мене.
- Думаєш я не піду?
- Ти не можеш.
- Ти не думала, що я зайду?
Так?
Пробач мене.
Тоді вдома я не хотів.
Справді не хотів.
- Це було так підло, і так боляче.
- Я знаю, я був не в собі. Я зірвався.
Що це?
Синець? - Так.
- Це я зробив? - Так. Нічого, скоро пройде.
- Це я схопив тебе? - Так.
- Діто!
Антоніо чекає, треба їхати. - Що?!
- Поїхали, вилізай. Антоніо знайшов цього покидька з битою.
Він біля магазину чекає на нього. - Не слухай його!
- Давай! - Тобі це не потрібно!
- Я ненадовго. - Це все псує! - Ти куди?
- Зараз повернуся. - Ти просто ідіот!
Хотів поїхати звідси, а тепер що?
Побіг до Антоніо!
Він повний кретин.
Зрозумій, через нього всі твої проблеми. Навіщо тобі це?
- Гаразд, йди, йди!
- Я швидко! - І не повертайся!
- Привіт, Діто.
Цей придурок тут.
Нерв тобі сказав? - Так.
- Ось він наш виродок.
Грає там в "Прибульців".
Пригнися. Нехай пройде.
Нехай він залишиться один.
Так, добре.
Зараз я з ним побалакаю.
- Френк!
Френк!
- Чорт!
Що, вже субота?
- Ще ні.
- Сідай. Давай.
- Ми прийшли за грошима. Пам'ятаєш я казав?
- Це дуже брудна справа, Френку. - Як вам ця пісня? Чуєте її?
Зараз ось.
Чули? Як вам?
Мені подобається.
Правда?
Чудовий звук з гарним ефектом.
Але тільки в голові.
Ззовні, але наче зсередини.
Ви розумієте? Ззовні і зсередини.
Розумієте? І там, і тут.
Там і тут. Приголомшливо.
- Френку, ти не платив нам три тижні.
- Чорт, це неможливо. Ви чули?
- Френку, годі. Ми знаємо, що гроші в холодильнику.
Або ти даси їх, або ми їх самі візьмемо.
- Гарна пісня. Я люблю її.
- Френку, годі вже! Гроші в холодильнику! Ми обидва це знаємо, тому...
Або давай зараз або ми самі їх візьмемо.
Що обираєш?
- Почекай.
Майк, ти прийшов мене грабувати?
- Френку, ми ж друзі. Це виключено.
- Ми не збиралися грабувати тебе.
Нам потрібна оплата, розумієш?
Ти нам не платив три тижні.
- Три тижні? Я так довго не платив?
Гаразд.
Звичайно, ви маєте рацію. я заборгував вам гроші.
У мене теж є пістолет.
Ти не знав, так?
Якщо задумав пограбувати,
я буду вимушений ним скористатися.
Але я не буду.
Скільки я вам винен?
- Триста на двох.
- Три сотні.
Знаєш що?
Бери всі. Бери.
- Триста доларів. Мені чужого не треба. - НІ, ні.
Як, Яків.
Пам'ятаєш з Біблії?
Ти такий же чесний Майку. Дуже чесний.
Але тут тобі не місце.
Тут не можна жити.
Ти мрієш про музику, і про Каліфорнію.
Тут тобі не місце.
Розумієш? Тут нічого не буде.
Бери. Прошу, візьми гроші.
Бери їх, Майку.
- Треба їхати. - Слухай його! Він має рацію! Вам треба їхати!
- Не треба. - Майк, треба їхати.
- Майку, треба їхати.
Бери.
Бери все.
І їдь. Скоріше.
- Так, так.
Це я.
Ніякого розуміння, чортові виродки.
Роблять, що хочуть.
Ніяких ...
ніяких.
Виродки.
Покажи їм що до чого.
Давай.
Давай, хлопче, покажи.
- Я думав, що ти втопився чи щось ще.
Слухай, Діто.
З приводу
справи Антоніо.
Не бійся.
Ви ж діти.
Я розмовляв з хлопцем, з адвокатом.
Він сказав: все буде гаразд.
Він про все потурбується.
Нам ні про що не треба хвилюватися. Розумієш?
- Пробач, що я втік коли у тебе був приступ.
- Забудь про це. Гаразд?
В понеділок ти не підеш до школи. Візьми посвідчення особи
і йди на Рікер-Айленд, відвідати Антоніо.
Візьми свого друга, він гарний хлопець.
- Я хотів сказати... - Знаю.
Але ти повинен зрозуміти. Мені подобається Антоніо.
- Чому ти ніколи мене не слухаєш? - Ні, я слухаю.
- Послухай, тобі все одно. - Заспокойся.
- Не розмовляй зі мною так. - Послухай.
- Забери свою руку. Не чіпай мене!
Не чіпай мене! - Як ти смієш кричати на мене?!
Я твій батько! Діто!
Не смій на мене кричати!
Ти мій син! Ти не можеш кричати на мене!
- Прибери руки! - Що з тобою? Все буде гаразд, ти мене чуєш?
Все буде гаразд. - Вже ні. - Буде!
- Мій друг помер, його застрелили. Ти нічого не знаєш!
- Про що ти?
- Він мертвий. Мого друга вбили.
- Йди сюди! - Не чіпай мене!
- Йди сюди! - Йди до дідька!
- Що на тебе найшло? Ти підняв руку на батька! Не смій себе так поводити!
Я тебе люблю, запам'ятай це!
Все гаразд. - Я сказав, не чіпай мене!
- Послухай, все гаразд. Не смій так робити.
Не смій піднімати руку на свого батька!
Я твій батько!
Тобі не можна мене ненавидіти!
І запам'ятай це!
На все життя!
- Що в тобі від батька?
Коли ти ним був?
- Знаєш, я роками стояла біля вікна, коли ти поїхав.
Купила карту Каліфорнії.
Кожного разу чуючи це слово, згадувала про тебе.
Подумати тільки.
Дурна дівчинка.
Але з розбитим серцем не сиджу, вже все гаразд.
Я була дурепою. І майже дитиною.
Не важливо. Відвези батька на лікування.
Адже твоя мати...
я серйозно.
У мене є дитина. Він гарний хлопчик і буде піклуватися про мене у старості.
І ти піклуйся про матір. І про свого батька.
Але особливо про матір. Вона гарна жінка. - Так, я розумію.
- Це дуже просто. - Я тебе зрозумію. Гаразд, дякую що прийшла. Мені треба йти.
- Так.
- Ти син Монті. - Так.
- Але ти також і син Флорі.
І тому у тебе все погано. - Так, гірше не буває.
- Що, зібрався їхати?
Хочеш валити звідси? Давай! Котися!
Але тобі не втекти!
Від себе не втечеш!
- Ти не знаєш, не знаєш що було там, вдома.
Лорі! - Ти хочеш правду?
Я скажу тобі те,
що ніхто інший казати не стане. Чуєш?
Ти вбив його.
Ти вбив батька своїм від'їздом.
Ти чуєш? Ти вбив його! Ти залишив за собою кривавий слід.
Ти його вбив! забудь мене!
Забудь все це, гаразд?
Ти вбив свою матір та свого батька. І останні двадцять років він помирав,
очікуючи на твоє повернення. Скажи йому, що він невдаха
і що ти його ненавидиш. - Якщо ти не перестанеш, я збожеволію.
- Давай, прошу, божеволій.
Не бійся! Припини втікати!
Ти вважаєш себе чоловіком?
Але це не так просто!
Йди додому та піклуйся про матір.
Піклуйся про свого батька.
Тоді ти станеш чоловіком.
Це все, що ти можеш.
Якщо не зробити це зараз, потім буде пізно.
- Ну гаразд, бувай. - Так.
- Ми їдемо в лікарню.
Де мама?
Мамо!
Де вона?
- Чому ти ще тут?
Йди геть звідси!
- Ти любив мене?
Скажи! - Йди геть!
- Тату, ти любив мене?
Я повинен знати!
Давай, збреши і скажи, що любив!
Ти любив мене чи ні? Відповідай!
Відповідай!
- Батько завжди... - Не батько, а ти!
- Звичайно, любив.
Я казав тобі про це минулого разу.
Я люблю тебе, Діто.
Ти мій син і я пишаюся тобою.
Але Антоніо
зараз дуже потребує підтримки.
Слухай.
В понеділок ти не підеш до школи.
Візьми посвідчення особи.
Їдь на Райкерс і знайди Антоніо.
Їдь зі своїм другом.
Він мені подобається.
Їдьте разом на автобусі.
Провідай Антоніо.
Давай, щасти тобі.
Щасти!
Ви ж ще діти.
Просто діти.
Але Антоніо буде потрібна твоя підтримка.
Йому немає від кого почути слова підтримки.
- Йди сюди!
- Все, годі.
- Дякую, що прийшов.
Тут жахливе місце, так?
- Ні, я давно повинен був прийти.
- Прийти. І як?
Чорт, Діто.
Я стільки хотів тобі сказати.
А зараз навіть не знаю.
- Я і сам не знаю, що я очікував від цієї поїздки.
Антоніо існує.
Дивно, так?
В результаті, як я і казав,
я кинув всіх та все.
Але ніхто,
ніхто
не кинув мене.
Присвячується Антоніо
Автор сценарію та режисер Діто Монтіель
Продюсери Труді Стайлер
Чарлі Корвін та Клара Марковіч
Оператор Ерік Готьє
Композитор Джонатан Ілайас
За мотивами книги Діто Монтіеля "Як впізнати своїх святих"
Він хороший, розумієш?
Дуже хороший.
Нерв каже, що у нього було щось на кшталт виставки. Розумієш?
Монті важко хворий, Діто.
Не знаю що робити.
- Я знаю, я думаю про нього кожен день. Чуєш?
- Ти повинен піти туди, гаразд? Прошу тебе.
Тут я нічого не можу зробити.
- От бідний, сидить довічно.
Довічно.
- Ви впевнені?
Його можуть випустити?
- Так, але у нього погана поведінка.
З таким характером звідси не виходять.
- Але він гарний хлопець. Він мені подобається.
- Так, і мені теж.
Але гарні хлопці звідси не виходять.
А я змінююся, як погода.