Hallå?
-Terry? -Vad?
De ringer från dr Setloneys kontor.
-Ska jag också lyssna? -Ja.
Okej.
Hej, doktorn.
Min kusin, ja.
Det här är hennes kusin som pratar.
Darrningarna är ungefär som förut.
Nej, de är lite bättre nu.
-Okej. Då gör vi så. -Okej, Laura.
Tack för att du ringde.
-Tack. -Okej, hej då.
Hej då.
Jag har darrningar i högerarmen och det gör mig galen.
Vi har aldrig haft problem med hälsan förut.
Men nu plötsligt har vi det.
Vi har kommit till en punkt i livet då man måste ta ett beslut.
Nej, inte än.
Vi måste nog ge upp huset nu. Det är för mycket...
...jobb med det.
Vi har nått en ålder då vi nog måste sälja det.
Det blir en stor förändring.
Vart ska vi ta vägen? Jag vet inte.
Det är nåt vi måste komma överens om.
Nu är vi nog klara.
Vi ska till Edmonton.
Släkten har sagt att det finns fina ställen där
och undrat om vi vill flytta tillbaka dit.
Kylan norröver lockar inte direkt.
Det kvittar var vi hamnar.
Det blir bra om vi får vara tillsammans.
Faster Terry har alltid varit vår klippa, trots att hon har bott långt härifrån.
-Ja. -Du har varit min klippa sen du föddes.
Det är sant.
-Säg till om ni behöver hjälp med nåt. -Vi finns här.
Ni ska hitta ett bra ställe att bo på som passar er båda.
Vi ska försöka lösa det.
-Precis. -Ja.
Vi vet inte hur det blir än.
De har alltid funnits där.
Jag var 13 och du 11.
De har alltid varit faster Terry och faster Pat.
Faster Terry har alltid varit min fasta punkt och funnits där för mig.
Hon tog hand om mig i kaoset som omgav oss.
Faster Terry och jag har en underbar relation.
Hon är nästan som en mamma.
Vi har ett otroligt starkt band.
Jag älskar de andra barnen,
men Diana är speciell.
Hon är dottern jag aldrig fick.
Det var hon som gjorde skillnaden i mitt liv.
Hon var där när jag döptes och när jag tog min examen.
Hon lät mig studera vidare.
Hon lyssnade på mig när jag sa att jag ville bli lärare.
Jag skulle inte vara där jag är idag utan henne, så...
...det är tack vare henne.
Enbart henne.
Jag fick veta att de var ihop först för tre år sen.
Det kändes som om jag levde en lögn.
Jag sa till Pat att jag skulle berätta det nästa gång Diana hälsade på.
När hon kom blev jag väldigt nervös.
Jag såg att hon inte var sig lik och undrade vad det var.
Jag hörde Pat säga till Terry
att hon måste berätta före efterrätten.
Vi åt en god middag utan att jag sa nåt,
och jag blev allt mer nervös för att jag inte ville förlora henne.
Pat sa: "Nu måste du berätta det."
Jag bar in efterrätten
och sa: "Det är nåt jag måste berätta. Vi är homosexuella."
Hon skakade och brast i gråt.
Jag gick fram och kramade om henne och sa:
"Det kvittar."
Hon var underbar.
Jag sa: "Du kan åka hem och berätta för de andra om du vill.
Det kvittar. Det var dig jag ville berätta för."
Nu kan ni berätta era historier.
Den dagen var det som om ett tungt ok lyftes från mina axlar.
Hur länge har ni varit ihop? I 68 år?
-Sextiofem och ett halvt. -Sextiofem och ett halvt.
-Blev du chockad när jag berättade? -Nej, det hade aldrig slagit mig. Jag...
Terry var en stor förebild. Tanken slog mig aldrig.
-Det spelade ingen roll. -Nej.
-Jag älskar dem. -Det kvittade.
Jag ville inte ändra på nånting.
Jag växte upp med en homofobisk, otrogen suput...
Han lärde mig att det var nåt dåligt.
Hennes bror Tom, min pappa, sa:
"Att bli påsatt av en stor svart man skulle få fason på henne."
Han sa det jämt. Nykter, inte full.
Jag sa till Terry att han sagt att hon var lesbisk.
Hon såg på mig och sa: "Nej.
Det är dyrt att bo i USA. Vi är goda vänner som bor tillsammans."
Sen tänkte jag inte mer på det.
EN ORIGINALDOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
FÖR DU ÄR MIN LYCKA
FÖR VÅR KÄRLEK ÄR SANN
LYSANDE, INRE GLÄDJE
DET ÄR SÅDANA VÄNNER
SÅ MÅNGA LYCKLIGA ÖGONBLICK
Jag måste erkänna att jag blev chockad när jag fick veta.
Jag älskar faster Terry.
Jag blev bara besviken över att hon inte sa nåt tidigare.
Vi har alla gjort saker, men hur länge har vi levt en lögn?
I över 60 år.
Alltså...
Men nu när jag ser det här... Farmor Rosie dog 2001,
och Terrys och Pats namn står där.
Farmor Rosie anförtrodde sig åt mig.
Hon kallade dem flickorna.
De bodde tillsammans i Chicago, för att det var tryggare.
Hon trodde att Terry skulle träffa nån och gifta sig en dag.
Farmor hade ingen aning.
Det var tufft för mig att få veta, så jag tror inte att farmor hade förstått.
Mamma skulle inte ha förstått.
Hon hade nog sagt upp kontakten.
Pappa och jag pratade mycket.
Jag kom hem efter baseballsäsongen med en flaska sprit från USA,
och så festade vi lite, han och jag.
Vi hade många bra stunder.
Jag tror att han visste. Men han var en förstående man.
Jag älskade mamma, men hon var inte lika förstående.
Och pappa gillade Pat.
Han sa att det var bättre så än att jag hade en man som behandlade mig illa.
Jag vet inte. Jag gråter när jag tänker på pappa.
Han var en sån bra man.
Jag tycker att hennes make Jack borde begravts här.
Terry och Pat ska vara tillsammans.
Det ifrågasätter jag inte, men farfar borde vara här med Rosie,
för han ligger ensam.
Men jag förstår det nu. De har varit tillsammans i alla dessa år
och hållit det hemligt, men de borde gifta sig.
Man ska inte leva i synd.
Det blir en bra eftermiddag. Ni gillar nog stället.
Mer än det första?
Det vet jag inte.
Vi får se vad de har att erbjuda. Stödet är det viktiga.
Ni måste få stödet och omsorgen ni förtjänar.
-Ja. -Om nåt händer med den ena,
måste den andra få stöd.
Oavsett vad.
Tänk om jag blir 106 som farmor?
Då ska jag ta hand om dig. Lita på det.
Jag har inga känslor för Edmonton än...
...förutom för dig.
Det är skillnaden.
Faster Pat har funnits där. Hon har varit snäll mot mig.
Om du vill flytta...
Men jag vet inte om hon är snäll
för att hon känner att hon måste det för faster Terrys skull
eller om hon är snäll för att hon verkligen vill vara det.
Det är bara så det alltid har känts. Det känns inte genuint.
Det känns inte äkta. Det känns konstlat från båda sidor.
-Det blir ett helt nytt liv för er. -Hoppas bara att jag gillar det.
Pat släpper inte in mig. Hon accepterar inte att jag är där.
Det är som en tävling.
Bara en nyans, inte alls mycket.
Båda verkar spela ett spel.
Det blev dålig balans i livet.
Båda spelar för faster Terrys skull.
Det här är standardvarianten med ett sovrum och balkong.
Den är rymlig för en tvåa.
Ja, verkligen.
-Finns det plats för allt? -Inte riktigt.
Där har vi frisersalongen. Vi ska gå in här.
Vi har inga samkönade par här, men däremot en del anhöriga.
Inga boende ännu.
Skulle det accepteras här?
Det tror jag.
Jag vet inte om ni lade märke till det, men alla hälsar här.
Allt handlar om människorna, inte om någons läggning.
Okej.
För vi är ett par.
Det är underbart.
Vi har varit ett par i många, många år.
-Hur många? -Hur många år?
Sextiofem och ett halvt.
Ni var alltså pionjärer på er tid.
-Ja. -Precis. På 40-talet.
Jag tycker att det är underbart.
Vad finns det ledigt nu?
En tvåa. Det är allt.
-Jag vill inte ha den. -Det är kö.
Den är för liten.
-Vi måste sälja huset. -Ja.
Det kan ta ett tag.
-Hur ser marknaden ut? -Inte så bra.
Inte så bra.
Faster Pat sätter käppar i hjulet hela tiden.
Hon vill nog inte flytta hit
för här har faster Terry fler än henne i sitt liv.
Hon har aldrig behövt dela henne med nån annan.
Det är farmor Rosie.
Och där är Brian och Diana.
Vi har en bra släkt.
Vi finns där för varann,
men som jag ser det har Pat hållit Terry borta.
Här är morfar och Paul.
Vad fint.
Jag tror att Terry hade varit närmare oss om det inte vore för Pat.
Det kanske är det som är roten till det hela,
att Pat stal henne från oss.
Sjuttio. Jösses.
Alla älskar Terry.
De står nog bara ut med mig för Terrys skull.
De står ut med mig. Så är det.
Gott nytt år!
Kom in. In från kylan.
-Vad kul att se er. -Hej, Terry.
-Hur är det, Jack? -Hur mår du?
Bra. Själv, då?
Ja, hur mår du?
-Bra. -Hej, Jack.
Kul att se dig.
-Vad roligt. -Ge mig era jackor.
Vad vill ni ha att dricka? Whisky?
Ja, whisky med vatten.
Okej.
Jag tar en svag whisky.
En svag whisky.
-Med vatten. -Okej.
-Släkten finns ju där och vi älskar dem. -Jag vet.
De vill att vi ska flytta dit.
Edmonton är en fin stad, men det känns fel.
Ja.
Det är för kallt.
Funderar ni på att flytta nånstans varmare?
Tja, vet du vad?
Om ni följer med.
Jag kan tänka mig att resa.
Det är svårt att lämna vänner.
-Självklart. -Det vet du också.
-Minns ni våra stora fester? -Herregud. Ja.
Kära nån.
Vänner är...
De betyder allt.
Vänner står en ofta närmare än släktingar.
Tack. Det ser jättegott ut.
Det är husmanskost.
Tack och lov att vi träffade er.
-För vänner. -Två killar från Chicago.
-Ja. -De bästa.
Kom ni på 50- eller 60-talet?
Jag kom hit 1946 och spelade professionellt i fyra år.
-Okej. -Jag flyttade hit i juli 1950.
Då brydde vi oss inte om att träffa andra.
Det räckte att vara ensamma och att ha lämnat Kanada.
Man fick lov att vara försiktig på 40-talet.
Vi fick vara försiktiga i slutet på 50-talet och i början av 60-talet.
Ja.
-Verkligen. -Hemskt.
Två av tre amerikaner betraktar homosexualitet
med avsky, obehag eller rädsla.
EN FOLKETS FIENDE ÄR DITT BARN HOMOSEXUELLT?
Det kan finnas några här. Några av flickorna kan bli lesbiska.
JOHN SORENSON POLISENS SEDES- & UNGDOMSENHET
En av tre här inne blir homosexuell.
Ni kommer att åka fast. Lita på det. Sen blir livet ett helvete.
De homosexuella svarar med att gå under jorden.
På den tiden utsattes misstänkta lesbiska barer ofta för räder,
och om kvinnor inte hade på sig...
...minst tre kvinnliga klädesplagg kunde de gripas av polis.
Det var inte lätt att vara öppen då.
RÄDER MOT TRE GAYBARER
När man gick på bar kollades man med ficklampa.
Om man ertappades med byxor med gylf hamnade man i polisbilen.
Då uppträdde man som en man.
NITTIO GRIPNA I MIDNATTSRÄD 89 MÄN, 14 KVINNOR GRIPNA
Jag åkte aldrig fast. Jag hoppade ut genom ett fönster och sprang som fan.
Jag tackar Chicagos invånare för deras förtroende.
Gubben Daley...
...gjorde många vänner arbetslösa, för de publicerade allas namn och yrke.
Lärare, professorer och rektorer blev av med jobbet.
Det finns många exempel på människor som förlorade jobbet och tog sitt liv.
Några förlorade vårdnaden om sina barn.
Skilsmässor... Räderna kunde ge upphov till allt möjligt.
Vi var aldrig på barerna.
Vi gick aldrig dit.
Vi ville inte bli skickade hem till Kanada.
-De gjorde räder. -Ja.
-Ni var invandrare. -Ja.
-Ni hade inte råd att tabba er. -Vi hade uppehållstillstånd.
Fester var nog den främsta mötesplatsen.
Ja, jag minns de där festerna.
Alla tjejerna samlades där och dansade som galningar.
Det var bara då man släppte loss, när man var ute
och bland sina egna.
-Har ni funderat på att gifta er? -Nej.
Jag har det.
-Men han... -Med vem då?
Med dig.
Är det nåt du inte har berättat?
Har ni tänkt på det?
Det är tillåtet att gifta sig i Illinois numera.
Ja.
Jag frågade Terry vad hon tyckte. Hon sa: "Tja, jag vet inte."
Velar du fortfarande?
Ja, jag är inte säker än.
-Vad härligt att ni funderar på det. -Ja, det är underbart.
Jag ser ingen anledning till det.
-Nej. -Okej.
-Det är bra som det är. -Så känner jag också.
Jag känner att jag inte älskar nån annan så som jag älskar honom.
Precis.
Jag känner som John.
Vi har det ordnat, så det finns ingen anledning till det.
Men...
...varför inte?
Vi har bott i Chicago...
...i ungefär 42-43 år, tror jag.
Det är så fint på Michigan Avenue nu.
Här finns esplanader och på våren...
En sån skulle jag vilja testa.
En Segway, ja.
Vi jobbade tillsammans i 26 år.
Folk frågar: Hur har ni kunnat bo ihop och jobba ihop i 26 år?
Vi trivdes bra med att arbeta ihop.
Vi jobbade för Watson & Boaler, ett företag inom heminredning.
Vi hade en stor kundkrets.
På jobbet var det bara arbetet som gällde.
Vi hade alltid kjol, högklackat och smink.
Hela baletten. Alltid.
Vi såg ut som fina damer, och folk gillade det.
Ingen som inte var homosexuell själv visste nåt.
De trodde att vi var goda vänner, och det var vi ju.
Mycket goda vänner.
CHICAGO STADSKORT
Hej.
De här kvinnorna tillhörde de första hyresgästerna.
När det var blåsigt hörde man byggnaden knaka.
-Det gör man säkert än. -Här?
-Ja. -Nej, det hör man inte nu.
Minns ni hålet i marken?
Ja. Det var väldigt djupt.
Vi bodde där borta.
Ser du kyrkan där? Alldeles där i närheten.
Fyra-fem kvarter därifrån.
-Gamla stan? -Ja.
Oj.
Det var ett tag sen vi var här.
Vi bodde på andra våningen och när vi hittade lägenheten
sa hyresvärden: "Ni får aldrig flytta härifrån."
Och vi blev kvar i 20 år.
Vi älskade den här lägenheten.
Området är underbart.
Vi gick hit och tog bussen.
Det tog 10-15 minuter att ta sig till jobbet.
BUSSHÅLLPLATS
OBSERVATORIUM
Herregud.
Du är fångare.
-Och utespelare. -Toppen.
Var ni tvungna att ha kjol?
-Ja. -Herregud.
-Gled ni in mot baser? -Jadå.
En tjej stal 201 baser på ett år.
-Det har ingen man klarat. -Jisses.
Det är så lustigt med det här kortet.
När folk får höra att man spelat baseball
känner de till filmen Tjejligan och tycker att det är spännande.
Om man ger dem ett kort blir de alldeles till sig.
Det är lustigt att ett litet kort kan göra nån så glad.
Alla tjejerna säger samma sak.
Jag brukar ha några i väskan.
Den amerikanska baseballen samlar proffsen i tjejligan
för vårträning i Alexandria i Virginia.
Okej, tjejer. Nu spelar vi.
Min dröm förverkligades. Jag minns att jag sa till pappa
att det vore en dröm att få spela baseball varje dag.
Och så blev det.
En av kvinnorna som fick betalt för att spela var Terry Donahue.
Hon spelade för Peoria Redwings under andra världskriget
i det som kallades All-American Girls Baseball League.
Philip Wrigley, som ägde Cubs,
fick en idé om att fylla arenorna med kvinnliga spelare.
Han skickade ut scouter i USA och Kanada
i jakten på de bästa softballspelarna.
Han fick 200 av dem att komma till Wrigley Field
och valde ut 60 till fyra lag.
Sen valde han ut städer i Mellanvästern, som Rockford,
Kenosha, Racine,
South Bend
och Peoria
till ligan han skapat.
Som kanadensare kan jag bara säga...
...att det var tur att Wrigley inkluderade Kanada.
Vi hade några tjejer från Kuba också.
Här är den gamla traktorn.
Jisses. Där är den gamla gården.
Och här bär pappa mig.
Det var ett lyckligt hem.
Jag växte upp på en gård i Melaval i Saskatchewan.
Det var under den stora depressionen och vi hade inga pengar.
Vad skulle man göra när man var klar med läxorna?
Jag spelade med min bror.
Han var duktig och jag tror att det gjorde mig bättre.
Han kastade markbollar, för bröder vill ju att man ska missa.
Han både kastade och slog hårt.
Det var tur för mig.
Hur gammal var du när scouten kom? Vilken årskurs gick du i?
När jag spelade i skolan,
blev jag scoutad av laget i Moose Jaw
för att spela där under lovet efter skolavslutningen.
När scouten från USA kom var jag 19.
Jag kom hit när jag var 20.
Jag kom ner 1946, helt på egen hand.
Jag visste inget om Chicago eller hur stort det var.
Jag visste bara att jag skulle provspela och såg fram emot det.
Sen blev det min tur.
Jag sprang ut och de började slå bollar.
Jag hade en bra dag, för jag plockade bollar som en galning
och sprang och hämtade dem.
Sen fick jag ett jack i ögonbrynet efter en felstuds.
Jag gick åt sidan och de sa att det behövde sys.
"Nej", sa jag. "Plåstra om det bara. Jag är inte klar än."
JACK I ÖGONBRYNET
Jag gick ut igen och de sa: "Vilken tuffing."
Sen kom nomineringsdagen. Den glömmer jag aldrig.
Vi var i ett stort rum med alla tjejerna, och alla hoppades komma med.
Mitt namn ropades inte upp.
Det ropades inte upp. Jag tänkte:
"Jag får väl åka hem och säga att jag inte var bra nog."
Då ropade de upp mig för Peoria Redwings.
Och jag lovar, Chris. Jag var den lyckligaste där.
Jag stannade där i alla fyra år. De bytte aldrig bort mig.
De här kvinnorna lade en grund
för kvinnliga idrottare av alla de slag.
Upp med hakan.
TJEJLIGAN (1992)
Rak i ryggen.
Och sitt.
De tvingades övervinna en massa hinder för att få spela.
De fick gå i charmskola och lära sig att sminka sig.
Vi skulle vara fina men spela som män, och det gjorde vi.
Ska vi spela i kjol?
Det här var spelardräkten.
Kjolen skulle sluta 15 cm över knäet.
"Tiby" Eisen glider hem med blåmärken.
Men hellre det än byxor, eller hur, tjejer?
Folk tänkte: "Vi går dit och får oss ett skratt.
Kvinnor som spelar baseball i kjol..."
Men när de såg hur bra vi var kom de tillbaka kväll efter kväll.
Ligan drog en miljon åskådare 1948.
De var nog feminister.
De spelade ju baseball, för guds skull.
Kvinnor gjorde inte det.
De hade modet att göra nåt som stack ut
i en tid då man inte såg med blida ögon på sånt.
Vi var en bra grupp.
Min goda vän Betty spelade i samma lag.
Hon sa: "Terry, jag vet inte om du vet det,
men när kvinnorna samlas, så träffar de andra kvinnor."
"Det vet jag inget om", sa jag.
Och hon sa: "Jag ville bara att du skulle veta."
Jag hade aldrig hört talas om det.
Jag visste inte vilka det gällde,
men Betty och jag tog inga risker.
Vi låste om oss.
Vi puttade dit byrån eller ställde en stol framför dörren.
Vi ville inte ha dem inne hos oss.
Jag visste inte vad jag skulle tro förrän jag träffade Pat.
Jag vet inte vad som hände, men då var det kört.
Det var en av de bästa dagarna i mitt liv.
Jag träffade henne en söndagsmorgon på hockeyrinken i Moose Jaw.
Jag tror att jag var 18.
Hon var kanske 22.
Allt började 1947.
Det känns som två livstider sen.
Vi skrattar, för det känns omöjligt på nåt sätt.
Alla dessa år och ändå...
...känns det som om allt började igår.
Vi åkte skridskor tillsammans en kväll.
Hon svängde åt det ena hållet och jag åt det andra.
"Här", sa hon och gav mig en papperslapp.
Jag skyndade mig fram till nästa lampa.
Pat hade skrivit så otroligt fint.
Jag är en läsare, skrev hon.
Jag har läst mycket,
men aldrig nåt om två kvinnor som älskar varann.
Och framför allt hoppades hon att känslan var ömsesidig.
Jag ville vända om och springa tillbaka.
-Vi blev nästan inlåsta i katolska kyrkan. -På grund av en sandstorm.
Vi gick längs Main Street och kysstes.
Ingen såg oss på grund av sandstormen.
-Det var svårt att ses. -Ja.
En gång checkade vi in på hotell utan resväskor.
Tänk att vi gjorde det.
Jag var dessutom ganska känd som idrottare.
-Och vi spelade hockey. -Ja.
Det fanns bilder på oss i tidningen. Herregud. Det var nog inte så klokt.
Men när vi åkte ut till gården hade vi det bra.
Alltid när helgdagar närmade sig gladde jag mig åt att åka hem.
Så jag sa: "Följ med mig, så lovar jag att du får roligt."
Hon sa: "Nej, det går inte." "Jo", sa jag.
"Kom med tåget, så väntar jag på stationen."
Och sen kom hon med tåget.
Och vi hade roligt.
Jag träffade Bill från Peoria då, och han körde hela vägen till Kanada.
Jag sa: "Kom du, men lämna regnet där."
Jag och Terry smet ut genom bakdörren när han kom.
Jag gifte mig nästan när jag var 18,
men min unga fästman...
...dog.
Sen träffade jag en annan ung man. Det var under kriget.
Jag träffade en ung man som var pilot och som blev dödad.
Sen träffade jag en lantbrukares son.
Han hamnade under en traktor...
...och dog.
Det hände så konstiga saker och jag tänkte:
"Det är inte det här jag ska göra."
Det var innan jag träffade Terry. Det förändrade allt.
Ja. Patty, du var ämnad för mig.
Du har nog rätt.
Men vi hade båda män som var intresserade av oss.
Herregud. Jag träffade en som hette Len.
Vi bilade ner 1949.
Vi reste runt med laget i två veckor.
Vi såg dem spela. Det var underbart.
Jag delade rum med Terry, och han fick bo på hotell.
Jag var telefonoperatör och kunde alltid hitta dig.
Det här är galet. Säsongen var slut och du köpte en gammal bil.
-Ja. -De andra tjejerna...
De körde från Chicago till Moose Jaw.
Det är 240 mil.
Jag hittade henne på ett motell på vägen.
Jag kom inte undan med nånting.
Jag blev chockad när Pat ringde.
Hej, Terry.
Hon höll på att få spel.
Lens föräldrar ville att vi skulle gifta oss.
Hans syster var på mig.
Hans bror var på mig. Jag sa: "Terry, vi måste härifrån."
Pat sa att vi var de enda i världen. Jag sa: "Vi åker till USA."
Vi trodde att det skulle bli lättare för oss.
Vi kände ingen, men det räckte att få vara tillsammans.
Jag spelade baseball och Pat fick ett jobb.
Efter säsongen reste jag hem för att hälsa på pappa.
Jag lovade återvända och fixade ett jobb.
VÄLKOMMEN HEM, TERRY
Vi hade en möblerad lägenhet.
Den hade två rum.
Där fanns en stor brun fåtölj där vi båda fick plats.
Det var svårt att lära känna folk,
men det gjorde vi tids nog.
Vi var mycket försiktiga.
Allvarligt? Är du inte säker än?
Vilket år tror du att du blir säker?
Jag har oroat mig för att berätta för Al.
Jag hade fem bröder, men har bara en kvar.
Han är tre år yngre och står mig mycket nära.
Jag älskar honom.
Och han älskar Terry.
Vi pratade i telefon och jag hasplade ur mig det.
Jag sa: "Terry och jag har varit...
...ett par i många, många år."
Jag sa...
"Vi funderar på att gifta oss."
Och det blev tyst länge.
Han sa: "Gör det inte. Det skulle skada släkten."
"Hur då?" undrade jag.
Han sa: "Säg inget till de andra."
Det var en väntad reaktion.
Jag gillar Al. Han är härlig, men väldigt trångsynt.
Jag sa: "Jag hoppas att du ändrar dig." Vad skulle jag annars säga?
Om vi bestämmer oss för att gifta oss, så gör vi det...
...oavsett.
-Ja. Han kan inte påverka det. -Nej.
Och...
Om han inte kan acceptera det är det hans problem.
Jag har svårt att tro att han vänder sin enda syster ryggen.
Jag är född i Cabri i Saskatchewan...
...den 27 september 1928.
Jag hade fem bröder och en syster.
Vi var sju syskon.
Vi hade en fin gård. Där fanns branter.
Jag gick upp dit och skrev poesi.
Det fanns bäckar, en damm och hästar.
Pappa hade ett litet mejeri.
Han levererade mjölk till människorna i stan.
Två av mina bröder låg i flygvapnet under kriget.
Min bror Wally...
Han var mammas favoritbarn.
Han var hennes favorit.
Han ville bli pilot. Han var bara 17 år.
Hon lät honom ta värvning.
Han kom till England på sin 19-årsdag.
Jisses.
Han genomförde alla sina flygningar under tjänstgöringen.
Sen bad de honom göra en till, och då dödades han.
Han blev nedskjuten över Tyskland.
Mamma dog två år efter det...
...av hjärtesorg, tror jag.
Jag var bara 15 år då.
Pappa gifte om sig efter det.
Jag fick en styvmor,
en styvsyster och två styvbröder.
Vi tyckte inte att hon var världens bästa mamma.
De kunde åka bort över helgen och låsa in all god mat i källaren.
Vad är det för ett hushåll?
År 1959 dog min pappa och min styvmamma...
...vid en järnvägsövergång.
De blev påkörda av tåget och dog.
Terrys föräldrar kom på begravningen.
De var underbara mot mig.
När mamma dog träffade jag Terrys föräldrar.
Terrys pappa sa att han skulle adoptera mig.
PAT + PAPPA
Terry och hennes familj älskade mig och visade det.
Det är nåt alla behöver.
Jag kände mig älskad och omtyckt.
Vad bra!
Hör du ljudet?
Ja, det är underbart.
Okej. Vi skulle skriva en kul låt åt dig,
men jag kom bara på en kärlekssång.
-Jaha. -Det är bra.
Härligt.
Det är en kärlekssång.
-Okej? -Ja.
Vad kanadensiskt.
Du är min kära
Så många år tillsammans
Många fler ska det bli
Förhoppningsvis.
Du är min kära
Så många år tillsammans
Många fler ska det bli
Du är min kära
Vad fint.
Efter det där kommer vi nog att gifta oss.
Okej?
-Får jag vara brudtärna? -Ja, det får du.
-Får jag vara marskalk? -Ja.
Marskalk!
Ja!
Herregud.
Blir det bra, Pat?
Ja, vi gör det.
Du är min kära
-Hur har det gått med övningarna? -Bra.
-Gör du dem? -Jadå.
Vad har du haft svårt med?
Det är höften.
-Höften? Okej. -Ja. Båda höftlederna är ju utbytta.
-Ja, precis. -Ja.
Det är bra att vara aktiv vid parkinson och även med tanke på höfterna...
Jag gillar övningarna, särskilt för att de inte håller på i evigheter.
Får jag se hur bra du kan ta dig upp?
-Ett. -Se där.
-Två. -Duktigt.
-Tre. -Höj armarna lite.
-Fyra. -Bra.
Fem.
Bra.
Sex.
-Sju. -Snyggt.
Åtta.
-Bra. Och vila. -Jag gör tio.
Okej, gör det.
-Nio. -Det är idrottaren i dig.
-Tio. -Bra, Terry.
-Så där. -Bra jobbat.
Flytta fram foten.
Det är naturligt att hållningen ändras med åldern,
men med parkinson brukar man luta sig framåt och bli lite böjd.
Som en gammal tant.
Ja, men du beter dig inte som en sån.
ETT ÅR SENARE
Tja, du vet...
Hon har bättre dagar och sämre dagar.
Men hon får en andra spruta imorgon,
och vi hoppas att det ska hjälpa.
Den första hjälpte inte alls.
Smärtan är hemsk. Hon äter smärtstillande.
Hon ska ta en var fjärde timme.
Vi försöker sprida ut dem. Hon tar dem inte så ofta.
Men...
Jaha.
Jag oroar mig för hennes hälsa.
Jag vill att hon ska må bra.
Det är så mycket hon inte kan göra längre på grund av darrningarna.
Jag vakar över henne hela tiden.
Jag vill inte lämna henne ensam.
Det är ett bekymmer.
Vad hon betyder för mig...
Hon betyder allt för mig.
-Ta käppen, så går vi. -Okej.
-Jag måste vara försiktig.
Ja. Ska jag hjälpa dig?
Försämringen gör mig orolig...
...liksom bristen på framsteg vad gäller flyttplanerna.
Pat gör ingenting. Hon viker inte en tum.
Det gör mig frustrerad.
Problemet är att faster Terry vill flytta, men inte Pat.
Jag måste nog ingripa. Jag har inget annat val.
Det är ingen hemma.
-Patty. -Hej, gumman.
Hur är det?
Äntligen ses vi igen.
-Jisses, vad du är fin. -Är det Diana?
Se på dig.
-Min Diana. -Är det Diana?
Jag var orolig för dig.
-Jag mår ganska bra. -Hej!
Diana.
Det är hennes älskling.
Vad härligt att se dig.
Du måste vara trött.
Gud, vad härligt att se dig.
Ja, det är underbart.
Låt mig se på dig lite.
-Hon är jättefin. -Du ser bra ut.
När vi sågs sist
-vägde faster Terry 5-10 kilo mer... -Ja.
-...jämfört med nu. -Ja. Hon borde väga runt 55 kg.
-Äter du ordentligt? -Ja, det gör jag.
-Men kanske inte tillräckligt. -Antagligen inte.
Du har god aptit.
-Jag äter lika mycket som du, Pat. -Nej.
-Köper ni såna där frysta middagar? -Ja, det gör vi.
Det är nu ni ska låta andra laga mat åt er.
Låt andra städa åt er.
Det är nu...
...ni borde slippa tänka på sånt.
Vi är alla oroliga för hur det ska bli.
Jag drömde om det.
Jag drömde att vi sålde huset med allt inuti.
-Det är så vi borde göra. -Det går inte.
Jag lämnar inte de här stolarna.
-Men Pat, du... -Jag lämnar inte stolarna.
Och lamporna där måste följa med.
Och tavlorna. De måste vi ta med oss.
Alla saker... Det är saker överallt.
Ni kan behålla vad ni vill.
Ni behöver inte ge upp nåt, men ni måste härifrån.
Ni måste bestämma er för var ni ska bo.
Vill ni bo här eller i Florida? Ni vill ju inte komma till Kanada.
Nej. Jag är inte så sugen på Edmonton.
-Jag vet inte varför, men så är det. -Tja...
Jag älskade Sarasota.
Jag gillar också Florida.
Det är vackert och jag trivs där.
Men det är inget för oss nu.
Det är varmt och skönt. Och grönt.
Men jag kan inte köra. Vi vet inte hur länge du kan det.
Sen sitter vi där och tittar på golfbanan...
...och ett litet vattendrag.
Det fanns ett vattendrag.
Det är inte rätt ställe.
Det är inte rätt.
Det kanske inte vore så dumt att hitta nåt här.
-I St. Charles? -Ja.
Det finns säkert fina ställen här också.
-De är väldigt dyra. -Ja, jag...
Ja, men det blir dyrt ändå om nån av er blir sjuk
och den andra behöver hjälp på heltid.
Vi kanske borde kolla på ställen här.
-Eller vad tycker ni? -Ja.
-Patty? -Ja, det kan vi väl.
Gör det ont när du står upp så här?
Nej, nu gör det inte ont.
Det är bättre idag för att du är här.
-Faster Terry, vi måste lösa det här. -Ja, vi får flytta till Edmonton.
Vi kan resa bort på vintern.
Det går hon nog inte med på, raring.
Ta fram stället som du nämnde.
-Dell-nånting. -Delnor Glen, tror jag.
-Jag kan ta fram det här om du gör annat. -Jag ska bara stänga ner.
Här är din tablett.
Ät upp allt det här nu.
-Okej. -Det måste du.
Pat?
-Om vi åker dit idag... -Ja.
...och de säger...
...att det finns nåt ledigt nästa månad...
...nåt som ni kan få...
-...så kan vi lösa det. -Nej.
Ja, det kan vi.
Det kan vi. Man måste bara bestämma sig.
-Så där. -Jag ska inte sova länge.
Hej, Debbie. Jag heter Diana Bolan. Jag är här och hälsar på hos mina fastrar.
Jag är intresserad av ert boende
och undrar om jag skulle kunna komma dit i eftermiddag eller imorgon
och titta, nu när jag är i St. Charles?
Så där, vila lite nu.
-Okej? -Okej.
Då så.
Okej.
Okej. Tack ska du ha, Debbie.
-Tack. -Hej då.
-Fick du tag i dem? -Jag pratade med Delnor Glen.
Och...
...en tvåa kostar 5 000 dollar i månaden.
Fem tusen dollar i månaden?
Om man är två kostar det 1 500 till.
Det blir alltså 6 845 i månaden.
-I månaden? -För en?
-För två. -För två.
-Hur mycket? -Nästan 7 000 dollar.
Det blir 84 per år.
-84 000 dollar? -Ja.
Det är lite väl dyrt.
Det vore bättre att kola vippen.
Det kanske finns fler ställen vi kan ringa.
Äldreboenden.
Vi ska se. Vi hade en del...
Det är inget... Just det. Marlene gav er en massa material.
Vi slängde det.
-Slängde ni det? -Ja.
-Nej, det gjorde vi inte. -Det trodde jag.
När var det?
Vänta, så tar jag den.
Är det nån där?
Vänta lite, bara.
Vad gör du? Det är en massa grejer där inne. Gå inte in där.
Vad håller du på med?
Jag vill titta igen.
Det finns inget där. Jag lovar.
Vi har tittat igenom allt. Det finns inget.
-Jag vill visa Diana vad jag har. -Nej, låt bli.
-Jo. -Det vill jag inte.
Nej. Absolut inte.
Du har känt mig hela mitt liv. Varför litar du inte på mig?
-Det gör jag! -Jag har inga dolda motiv!
-Jag vill bara ta hand om henne. -Lugna dig.
Först skickar ni en massa pengar och sen påstår du att ni inte har råd.
Jag får inte ihop det.
Faster Terry behöver hjälp nu.
-Jag vet. -Och du också.
Jag vet inte varför du spjärnar emot så mycket,
-men en sak ska du veta. -Fan...
Jag är rakt på sak,
och jag tänker aldrig låta nåt hända faster Terry.
Jag har velat komma hit i ett år, men du sa jämt: "Nej, kom inte."
Och nu när jag är här väger hon 45 kilo!
Du har ont i ryggen!
Och du vet inte hur mycket jag älskar faster Terry!
Det vet du inte! Jag vill bara att hon ska ha det bra.
Det är allt!
-Men herregud, Diana... -Det är allt!
Jag är så less på det här!
Det är helt otroligt...
...att du tror att jag...
...försöker undanhålla dig saker, för så är det inte. Inte alls.
Det du sa igår träffade rakt i hjärtat.
Men jag... Vilket då?
-Du sa åt Terry att inte säga nåt. -Va?
"Säg ingenting till henne, Terry.
Snälla, säg inget."
Det är inte sant. Pat är...
-Nej. -Det är ett spel.
Du vet nog ändå, Diana. Eller hur?
-Har det... -Jag sa i morse att jag inte ville veta,
men hon visade mig ändå.
Jag tittade. Hon ville det.
Jag tittade fast jag inte ville. Hon sa: "Det är mitt. Jag kan visa dig."
Ni har råd att flytta till det där stället.
Utan huset har ni mer än nog.
Över en miljon dollar. Vad är problemet?
Jag vet inte varför jag skulle ha sagt så.
Inte jag heller, men hon ber om ursäkt.
Är det inte dumt? Det är bara dumheter.
Diana, Pat älskar dig.
-Jag vet inte varför hon sa så. -Nej. Jag vet inte vad det är med dig.
Jag behöver inte höra det, bara hon tar hand om dig.
Diana, snälla.
Jag fattar inte att det är så du känner.
För guds skull...
Vet du vad det viktigaste är?
Ni två är så fina tillsammans.
Du behandlar faster Terry som en guldklimp.
Det är det enda som betyder nåt Det kvittar om du bryr dig om mig.
Kan du sluta nu?
-Jag älskar dig visst. -Du måste ta hand om faster Terry.
Sluta med de här dumheterna nu...
-Det är för att jag hörde dig igår. -Men för bövelen...
Du vet att jag älskar dig.
Då förstår jag inte varför du inte berättar nåt
så att jag kan hjälpa er med allt.
Du måste släppa in mig, åtminstone lite grann.
Bara lite grann.
-Du ska ha det bra. -Absolut.
Det är allt.
-Fick du ont i huvudet, Pat? -Nej.
Jag fick ont i hjärtat.
Jag blev ledsen.
-Va? -Jag sa att jag blev ledsen.
-Den här tar vi med oss, Pat. -Ja.
Den är fin.
Vill du ha klockan?
Jag gillar den.
Vill ni ha kvar silverbesticken?
Fin, va? Jag undrar vad den är värd.
-Bokhyllan ska med. -Ja.
Byrån ska med.
-Bilderna ska väl med? -Ja.
Upp med dig. Såja.
-Vad ska jag göra med bollen? -Släng den.
Nej, den är ju helt oanvänd.
DEN TILLFÄLLIGE TURISTEN
Jag har slängt 110 böcker.
Allt är så smutsigt.
Okej.
Peoria Redwings.
-Böj på knäna. -Titta bara.
-Ska den med? -Nej.
CHICAGOS BILUTHYRNING
Vad lustigt. Titta på alla bilderna.
Kvinnor och bögar.
Det är hennes baseballvänner.
Faster Terry blir glad av att se de här.
Det är bilder på deras resor och deras vänner...
Jag vet inte ens vilka de är.
Alla människor...
De har en familj till utöver oss.
De har ett helt annat liv.
-Här är en massa... -Herregud.
Det är en massa saker.
Vänta, Patty.
Jisses. Har jag nånsin varit solbränd?
Tänk att jag var så smal.
Du såg ut som Lauren Bacall.
Ni tyckte om att ta bilder i sängen.
Jisses.
-Titta. -Vi var på väg till Kuba då.
-Det är Havanna. -Ni var på väg till Kuba.
-För vårträningen. -Där är du, Terry.
Du har en tekopp i handen.
-Ja, det är Kuba. -Vad lustigt.
Här kastar du av dig kepsen för att fånga bollen.
Det var många som inte gjorde det.
Vad söt du var, älskling.
Det här ser ut som brev.
Det var som tusan.
-Det är nåt jag skrev till Terry. -Nåt du skrev? Allvarligt?
Kära nån.
-Läs det. -Jag börjar gråta.
Den heter Jag bär alltid med mig natten.
"Det kanske bara var en promenad i månens sken,
men den betydde allt då jag inte gick allen'.
Det var bara en natt, men en natt utan dess like.
Min älskling, du var där och gjorde den till ett himmelrike.
När vi sakta strosade längs gatan fram,
vilken lycka jag kände när du log och sa mitt namn.
Timmarna försvann med din hand i min.
Den natten ska jag minnas, den var din och min."
Vad fint, Patty.
-Vad fint. -Vet du vad?
Man skulle kunna ge ut de här.
-De är så fina. -Det tycker jag också.
Jisses. Det finns en hel del.
Varför är nederdelen bortriven?
För att ingen skulle veta att de var från oss.
Ifall att nån läste dem.
-På den tiden var det... -Man fick vara försiktig.
Vi tänkte att om nåt hände oss,
så skulle våra anhöriga inget veta.
Eller hur, Pat?
Vi känner folk vars anhöriga har sagt upp kontakten.
-Trodde du att jag skulle göra det? -Ja.
-Allvarligt? -Hon var rädd.
-Vi visste inte. -Hon ville inte förlora dig.
Vi fick vara försiktiga.
DELNOR GLENS VÅRDBOENDE
-Pat! -Okej. Judy.
Vad gott det ser ut. Krabbkakor med hollandaisesås.
Seså, rulla runt nu.
Rulla runt nu, vovven.
De är blöta än.
Det känns som hemma nu.
-Eller hur? -Ja. Det blir bättre för varje dag.
När bordet är belamrat med tidningar känns det som hemma.
Vi var som motvilliga debutanter. Vi...
...var inte redo.
Vi älskade verkligen huset och hade det bra där i 21 år.
Vi var nog inte riktigt redo.
Det krävdes att nån som Diana sa att hon var orolig för oss.
Vi behövde den pressen.
Hon brydde sig och ville att vi skulle ha det bra.
Ja.
Det här var helt rätt val.
Ja. Vi vägleddes hit.
Det finns ingen här som vi inte tycker om.
De är nyfikna.
Och jag behöver inte berätta allt.
-Det behövs inte. -Nej.
Hej. Kom in.
Ge henne... Han ska ge dig en blomma.
Tack, raring.
-Kom, Jackson. -Vad fin han är.
Kom. Vill du träffa fastrarna?
Tänk att vi gör det här.
Det kan du ge dig på.
Gratulerar och allt sånt.
-Ja, allt sånt. -Precis.
Det kan du ge dig på.
-Nu kör vi. -Okej.
Ja, nu går vi.
Gråt om ni vill.
Ni har inte ångrat er, va?
Nej.
Vad fint.
Tammy.
Ja. Fan, nu ser jag det.
Vi hör dig.
Hon vill säga hej.
Hej, Tammy.
Jag älskar ballongerna.
Hej, Tammy.
-Vi saknar dig. -Ja.
-Synd att du inte är här. -Ja.
Mina vänner...
...våra brudar är klara, så då får jag be er att samlas här.
Det är verkligen på tiden att vi får fira dem.
Det har blivit dags.
Vi börjar med en dikt av E.E. Cummings.
"Jag bär ditt hjärta med mig.
Jag bär det i mitt hjärta.
Jag är aldrig utan det.
Dit jag går, går du, min kära.
Jag räds inte ödet, för mitt öde är du.
Mig fattas inget, för du är min värld.
Jag bär ditt hjärta.
Jag bär det i mitt hjärta."
Terry och Pat, ni har kommit hit i sällskap av släkt och vänner
för att ena era liv i ett heligt, formellt
och juridiskt äktenskap.
Tager du, Emma Marie Henschel,
denna kvinna, Teresa Paz Donahue,
till din äkta maka?
Ja.
Lovar du att älska och hedra henne,
att dela ditt liv med henne
och vara en kärleksfull och förstående följeslagare åt henne
-under alla dina dagar? -Ja.
Tager du, Teresa Paz Donahue,
denna kvinna, Emma Marie Henschel, till din äkta maka?
Ja.
Lovar du att älska och hedra henne,
att dela ditt liv med henne
och vara en kärleksfull och förstående följeslagare åt henne
-under alla dina dagar? -Ja.
Pat, ta Terrys ring.
Lägg den mot hennes finger och säg: "Terry, med denna ring äktar jag dig."
Terry, med denna ring äktar jag dig.
Terry, ta Pats ring.
Lägg den mot hennes finger och säg: "Pat, med denna ring äktar jag dig."
Pat, med denna ring äktar jag dig.
Pat och Terry, nu när ni har avgett era löften och bytt ringar,
har ni juridiskt inlett
det som har funnits i trohet och kärlek
i nästan 70 år.
Vi firar resan ni har gjort tillsammans.
Vi gläder oss åt att ni inte längre behöver kalla er kusiner.
Äntligen.
Äntligen kan ni kalla er varandras älskade makar.
Ni får båda kyssa bruden.
Jisses...
Det här är en underbar dag.
Vi vill tacka er alla för att ni kom.
Ni har varit nära vänner genom åren.
Vi är väldigt glada för att ni har varit som en extra familj.
Tack för att ni kom.
Grattis till er båda.
Tack.
Skål.
-Mina lyckönskningar. -Ja.
-Vad roligt att du kom. -Ja.
Ska ni kyssas?
Hon heter Terry Pat.
Vi går på fotbollsmatcher.
Och på Cubs baseballmatcher.
-De är din familj. -Ja.
Farmor Rosie var...
Ett hundra sex.
Faster Terry anlitade en...
NYGIFTA
Du ser bättre ut idag.
-Jaså? -Ja.
Det beror på den röda skjortan.
Kan du gå?
Bara med rullator.
Då blir vi ett bra par.
-Det har vi alltid varit. -Ja.
Vi är inne på vårt 70:e år nu, så...
Jag ska ta hand om dig när du får flytta hem.
Du tar alltid hand om mig.
Det gör du.
Du är en sån vacker flicka.
Så där. Såja, min kära.
-Jag älskar dig. -Jag älskar dig också, raring.
Du kommer att bli bra.
Du måste sköta dig och äta ordentligt.
-Du måste äta. -Åh, Terry.
Jag försöker verkligen.
Men går det inte, så går det inte.
Oroa dig inte, gumman.
Du vet att jag oroar mig för dig.
Jag vill att ni båda ska må bra.
Jag vet att det är jobbigt med din parkinson.
Att bli gammal är inget för veklingar, som du sa.
Jag vet att du är tuff och att du kämpar på.
Men om du behöver mig är det bara att ringa, okej?
-Ja. -Absolut.
Patty, lova mig att du ringer om du behöver hjälp.
Det ska jag göra.
Okej.
-Jag älskar er. Hej då. -Hej då.
Skit.
Vi funderade på det och pratade om det,
och kom fram till att vi borde flytta tillbaka till Kanada.
Jag tror att jag har den.
Där är du ju. Hej på dig.
-Kom in. -Jag hjälper dig.
Kom in, säger hon.
-Nu är jag här, Terry. -Okej.
-Ge henne en kram. -Kom hit med dig.
Vill du ha en god morgon-puss?
-Nej, inte... -Inte förrän jag sitter ner.
Precis.
Vi måste sätta fart.
Ska du säga.
-Du är hård mot mig idag. -Ja.
Det gör inget. Jag älskar dig ändå.
Kom igen, faster Terry. Var snäll nu.
-Jag fick inte ens nån puss. -Varför inte?
-Terry? -Vad?
-Får jag en god morgon-puss? -Jag funderar på det.
Funderar du på det?
Säg till när du är klar.
Jag tittar på kameran.
Hörru, ge mig en puss.
Nu kör vi, allihopa.
-Kör vi? -Okej.
Där är vårt hus, Terry.
Ja. Vi bodde där i 26 år.
Tjugosex år.
Ja.
Vi älskade verkligen att bo där.
-Eller hur? -Ja.
Men nu ger vi oss av.
GRÄNSKONTROLL
-Vi är i Kanada! -Vi är i Kanada!
-Vi är i Kanada. -Vi är i Kanada.
Kanada!
VÅR KÄRLEK ÄR SANN
Här är andra basen.
Vi glider in.
-Ni bröt mot reglerna på den tiden. -Ja.
Det gjorde alla vi som spelade på 40-talet.
-Du har brutit mot regler hela livet. -Ja.
Därför är jag så lycklig.
Eller hur?
-Kändes det bra? -Ja.
Ni är i Kanada. Ni är här!
-Ja. -Ja!
Nu är ni hemma hos släkten.
Det gläder mig så.
Det är bra, för jag tror att Terry,
särskilt Terry, behöver vara nära släkten.
Jag lyckades få hit dem.
Jag är så tacksam för det. Jag ska göra allt som krävs.
Jag är så glad över att de är här, båda två.
Jag ångrar inget.
Jag skulle göra om allt.
Kärlek är kärlek, och det är det viktigaste.
PAT OCH TERRY BODDE TILLSAMMANS PÅ TOUCHMARKS SENIORBOENDE
I EDMONTON I KANADA I NÄSTAN TVÅ ÅR.
TERRY DONAHUE DOG 14 MARS 2019.
HON EFTERLEVS AV PARTNERN SEDAN 72 ÅR, PAT HENSCHEL.
Undertexter: Love Waurio