Prosím?
- Terry? - Copak?
Volá paní doktorka Satmani.
- Mám to vzít taky? - Jo.
Dobře.
Dobrý den.
To je moje sestřenka, ano.
Její sestřenice u telefonu.
Pořád se třese jako na začátku.
Ne, není to jako na začátku. Je to o něco lepší.
- Uděláme to. - Dobře, Lauro.
Díky za zavolání.
- Děkujeme. - Dobře, měj se.
Třese se mi pravá ruka a strašně mě to štve.
Ještě nikdy jsme neměly zdravotní problémy.
A najednou je máme.
Myslím, že se dostáváme do bodu, kdy se musíme rozhodnout.
Ještě to tu není.
Asi se budeme muset vzdát domu. Dá to moc…
Moc práce to tu udržovat.
Jsme ve věku, kdy ho nejspíš budeme muset prodat.
Bude to pro nás velké rozhodnutí.
Nevím, kam potom půjdeme.
Musíme se na tom shodnout obě dvě.
Tak máme sbaleno.
Jedeme do Edmontonu.
Příbuzní říkali, že tam mají vážně hezké bydlení.
Třeba bychom se mohly přestěhovat zpátky tam.
Řeknu vám ale, že mě ten ledový sever moc netáhne.
Je mi jedno, kam půjdeme.
Dokud jsme spolu, budeme šťastné.
EDMONTON, ALBERTA KANADA
Teta Terry nás držela pohromadě.
Žila jsi sice daleko,
ale pomáhala jsi nám.
- Jo. - Vy jste od narození pomáhali mně.
To je pravda.
- Jestli něco budete potřebovat, řekni. - Jsme tu pro vás.
Chceme, abyste se tu měly dobře a udělaly to správné rozhodnutí.
Zkusíme to nějak vymyslet.
- Jasně. - Jo.
Zatím jsme to ještě nevymyslely.
Jsou v mém životě od začátku.
Mně bylo 13. Tobě 11.
Odjakživa to byly tety Terry a Pat.
Teta Terry tu pro mě byla vždycky.
Mohla jsem se na ni spolehnout.
Vždy to byla ona, kdo na mě v tom chaosu, ve kterém jsme žili, dávala pozor.
Máme s tetou Terry úžasný vztah.
Vnímám ji jako svoji mámu.
Takže mezi sebou máme ohromně silné pouto.
Miluju i ty ostatní,
ale Dianu obzvlášť.
Je jako dcera, co jsem nikdy neměla.
To díky ní jsem tam, kde jsem.
Byla mi na křtu. Byla se mnou, když jsem maturovala.
Poslala mě na univerzitu.
To ona mě vyslechla, když jsem se chtěla stát učitelkou.
Bez ní bych nikdy neměla to, co teď mám.
Takže za všechno vděčím jí…
a jenom jí.
Že jsou to lesbičky, jsem se dozvěděla až před třemi lety.
Měla jsem pocit, že žiju ve lži,
tak jsem Pat řekla: „Až příště Diana přijede, řeknu jí to.“
A pak přijela a já byla strašně nervózní.
Viděla jsem, že nebyla sama sebou,
a nechápala jsem, co se děje.
A Pat potom… řekla Terry:
„Musíš jí to říct před tou operací.“
Měly jsme skvělou večeři a já jí to pořád neřekla.
Byla jsem pořád nervóznější, protože jsem o ni nechtěla přijít.
Pat mi řekla, že jí to musím říct.
Tak jsem přišla s dezertem
a řekla jsem: „Musím ti něco říct.
Jsme lesbičky.“
Moc se třásla a rozbrečela se.
A já jsem k ní přikročila, objala ji a řekla:
„No a?“
Byla skvělá.
A pak jsem řekla: „Můžeš to doma říct i ostatním.
Je mi to jedno.
Chtěla jsem to ale říct hlavně tobě.“
Teď o tom můžete vyprávět.
Ten den jsem cítila, jako by ze mě spadlo ohromné břímě.
Jak dlouho že jste spolu? 68 let?
- Šedesát pět a půl. - Šedesát pět a půl roku.
Tebe to nešokovalo?
Ne. Nikdy jsem o tom nepřemýšlel. Viděl jsem…
Terry pro mě byla vzor, takže mě to nikdy ani nenapadlo.
- Bylo mi to jedno. - Mně taky.
- Miloval jsem je. - Bylo to jedno.
Nechtěl jsem nic měnit. Bylo mi to fuk.
Terry, mě vychovával opilý homofobní děvkař…
Vštípil mi, že je to něco špatného.
Její bratr Tom, můj otec, říkával:
„Potřebuje obrovskýho černocha…
aby to z ní vymrdal.“
Říkával to pořád. Za střízliva, ne v opilosti.
Tak jsem přišla za Terry a řekla: „Říká, že jste lesbičky.“
A ona mi odpověděla: „Nejsme.
Bydlení ve Státech je drahé. Jsme jen hodně blízké kamarádky.“
A víc jsem nad tím nepřemýšlela, protože to řekla ona.
PŮVODNÍ DOKUMENT NETFLIX
PROTOŽE TY JSI MOJE ŠTĚSTÍ
A NAŠE LÁSKA JE SKUTEČNÁ
ZÁŘIVÁ VNITŘNÍ RADOST
TAKOVÉ JSME KAMARÁDKY
TOLIK ŠŤASTNÝCH CHVILEK
Když mi to řekla, byla jsem v šoku.
V šoku.
Mám tetu Terry moc ráda.
Jen jsem se cítila trochu zklamaná, že nám to neřekla dřív.
Všichni jsme v životě vyváděli různé věci, ale žili jsme snad roky ve lži?
Šedesát něco let.
To je…
Když teď ale koukám na tohle… Babička Rosie umřela v roce 2001
a Terry a Pat se tam k ní připsaly.
Babička Rosie se mi svěřovala.
Říkala jim prostě holky.
Že žily spolu, protože je to tak v Chicagu bezpečnější.
Říkala si, že si Terry určitě někoho najde a vdá se.
Takže babička o tom nevěděla.
I já se s tím těžko vyrovnávám.
Babička by určitě nepochopila, že je teta lesbička.
Matka by to nepochopila.
Nejspíš by mě vydědila.
S tátou jsme si hodně povídali.
Po konci baseballové sezóny jsem ze Států vždy dovezla láhev tvrdého
a uspořádali jsme si malou oslavu.
Hodně jsme se spolu bavili.
Myslím, že to věděl.
Byl to strašně tolerantní chlap.
I matku mám moc ráda, ale ta tak tolerantní nebyla.
A tátovi Pat strašně sedla.
Řekl, že mě mnohem radši vidí takhle, než abych se vdala za někoho,
kdo by mě týral.
Nevím proč, ale vždycky brečím, když na něj vzpomínám.
Byl to úžasný chlap.
Chtěla bych, aby tu s ní byl pohřbený její manžel Jack.
Terry a Pat by měly být spolu.
To nijak nezpochybňuju,
ale děda by tu měl být s Rosie…
protože je tamhle úplně sám.
Teď to konečně chápu. Celé ty roky byly spolu
a tajily to před námi, ale měly by se vzít.
Život v hříchu není dobrá věc.
Tohle odpoledne si užijeme. Bude se vám tam líbit.
Víc než v tom prvním, co jsme viděly?
No, tak to nevím.
Záleží na tom, co nabídnou. Myslím, že teď jde hlavně o oporu.
Jde hlavně o to, aby o vás bylo postaráno
a abyste dostaly péči, jakou si zasloužíte.
- Jo. - Pokud se něco stane jedné z vás,
té druhé musíme zajistit oporu.
Za každou cenu.
Co když se dožiju 106 jako babička?
Tak tě budu nosit, spolehni se.
Udělám to.
Zatím k Edmontonu vůbec nic necítím…
Jenom k tobě.
S tebou je to jiné.
Teta Pat tu pro mě vždycky byla.
Byla na mě moc hodná.
Jestli chcete…
Pořád ale nevím…
jestli je na mě hodná proto, že myslí, že musí…
Kvůli tomu, co ke mně cítí Terry.
Nebo jestli je na mě hodná proto, že mě má opravdu ráda.
Měla jsem z ní tenhle pocit odjakživa. Nepůsobí to na mě upřímně.
Ani opravdově.
Přijde mi to umělé z obou stran.
Bude to pro vás úplně nový život.
Tak snad se mi bude líbit.
Pat mě k sobě nepustí. Nepřipustí, že jsem součástí jejich života.
Vždycky to byla taková soutěž.
Jen o odstín, ale ne moc.
Obě nejspíš hrajeme hru.
Úplně by mi to pak rozhodilo život.
Soutěžíme spolu o tetu Terry.
Tohle je náš standardní pokoj s jednou ložnicí a balkonem.
Na jednu ložnici je to tu moc hezké.
To si pište, že je.
- Dost místa, nebo ne? - Moc ne.
Cestou tu máme kadeřnictví. My jdeme tudy.
Stejnopohlavní páry jsme zatím měli jen mezi příbuznými.
Přímo tady ale zatím žádné.
A přijali by tady takový pár?
Věřím, že ano.
Máme tady moc přátelskou atmosféru, všichni se tu zdraví.
Je to o lidech.
Jde o to, jaké jste, ne o vaší orientaci.
Dobře.
Protože my jsme pár.
To je úžasné.
A jsme spolu už strašně moc let.
- Kolik? - Kolik let?
Šedesát pět a půl.
Takže jste byly průkopnice, když to nebylo populární?
- Ano. - Ano, ve 40. letech.
Podle mě je to skvělé.
Co máte teď k dispozici?
Jenom pokoj s jednou ložnicí.
- To nechci. - Na zbytek je pořadník.
Je moc malý.
- Musíme prodat dům… - Ano.
…což nám chvíli potrvá.
- Jaký je teď trh s nemovitostmi? - Nic moc.
Nic moc…
Tetě Pat se pořád něco nelíbí.
Myslím, že sem nechce proto,
že pak Terry bude mít i někoho dalšího než jen ji.
Nikdy se o ni nemusela s nikým dělit.
Tohle je babička Rosie.
Tohle jsou Brian a Diana.
Máme dobrou rodinu.
Vzájemně se podporujeme,
ale osobně si myslím,
že nám Pat Terry brala.
Tohle je děda a Paul.
Nádhera.
Myslím, že nebýt Pat, Terry by byla se svojí rodinou.
Z toho nejspíš pramení ty naše sváry.
Pat nám ji vlastně ukradla.
Sedmdesát. Páni.
Terry všichni zbožňujou.
Myslím, že mě trpí jenom kvůli ní.
Jenom mě trpí.
Tady to máte.
Šťastný nový rok!
Pojďte z té zimy.
- Ráda vás vidím. - Ahoj. Pojďte dál.
- Ahoj, Jacku. Jak se vede? - Jak je?
Skvěle. Co ty?
Jo, jak se máš?
- Dobře. - Ahoj, Jacku.
Rád tě vidím.
- Já tebe taky. - Dejte mi kabáty.
Co si dáte k pití? Dáš si skotskou?
To si piš. A trochu vody.
Rozkaz.
Hodně slabou skotskou.
Slabou skotskou.
- S vodou. - Dobře.
Je tam ale rodina, kterou máme rády.
Vždyť já vím.
Chtějí, abychom tam žili s nimi.
Edmonton je půvabné město, ale nijak mě neuchvátilo.
Jasně.
Je tam moc zima.
Přemýšlíte, že se přestěhujete za teplem?
Víš co?
Když pojedete s náma.
Cestovat já můžu.
Opustit přátele je těžké.
- Jasně. - To přece víš.
Vím.
Pamatujete na ty naše večírky?
Panebože, jo.
Proboha.
Přátelé jsou…
Jsou prostě vším.
Přátelé jsou často…
bližší než rodina.
Děkuju. Pane jo, vypadá to úžasně.
Prostá domácí večeře.
Díky bohu, že jsme vás poznali.
- Na přátele. - Na dva chlapy z Chicaga.
- Jo. - Na ty nejlepší.
Vy jste přišly v padesátkách, nebo šedesátkách?
No, já přišla ve 46. a čtyři roky jsem závodně hrála.
- Aha. - Já se sem přistěhovala v červenci 1950.
Nějakou dobu jsme se s nikým nestýkaly.
Byly jsme rády, že jsme samy a pryč z Kanady.
Ve čtyřicátých letech musel být člověk dost opatrný.
My si museli dávat bacha na konci padesátek a začátkem šedesátek.
Jo.
- Jo, rozhodně. - Hrůza.
2 ze 3 Američanů se dívají na homosexuály s opovržením, rozpaky či strachem.
VEŘEJNÍ NEPŘÁTELÉ JE VAŠE DÍTĚ HOMOSEXUÁL?
Mohou tu sedět mezi námi. Mohou tu být dívky…
DET. JOHN SORENSON ODDÍL PRO DOBRÉ MRAVY
…ze kterých budou lesby. Jeden ze tří, co tu sedí, bude homouš.
A my vás chytíme.
Nemyslete si, že ne.
A zbytek vašeho života bude peklo.
Homosexuálové se začínají skrývat.
To bývaly časy, kdy se na podezřívané lesbické bary
každou chvíli pořádaly razie a když na sobě žena neměla…
myslím alespoň tři kusy ženského oblečení,
mohli ji zatknout a zavřít.
Otevřeně homosexuální lidé to neměli snadné.
POLICIE VTRHLA DO TŘÍ GAY BARŮ
Když jsme šly do baru, kontrolovali nás s baterkou
a když jsme odcházely s kalhotama s poklopcem,
hned nás sebrali.
Za vydávání se za muže.
90 ZATČENÝCH PŘI PŮLNOČNÍ RAZII ZADRŽENO 89 MUŽŮ A 14 ŽEN
POLICIE
Mě při zátahu nikdy nečapli. Vyskočila jsem oknem a pelášila pryč.
Děkuji občanům Chicaga
za jejich důvěru v mé veřejné počínaní.
Starej Daley…
připravil hodně kámošů o práci,
protože si udělali seznam jmen a zaměstnání.
Učitelé, profesoři a ředitelé škol
přišli o práci.
Je mnoho případů, kdy lidé přišli o práci a spáchali sebevraždu.
Některým odebrali děti.
Na základě razií samozřejmě docházelo i k rozvodům.
Do barů jsme nikdy nechodily.
V žádném jsme nikdy nebyly.
Nechtěly jsme, aby nás poslali zpátky do Kanady.
Dělaly se zátahy.
Jasně.
Byly jste imigrantky.
Ano.
Nemohly jste si to dovolit.
Měly jsme zelenou kartu.
Lidi se poznávali hlavně na večírcích.
Jo, na tyhle večírky si pamatuju.
S holkama jsme tam naběhly a tancovaly jako o život.
Odvázala ses jenom, když jsi šla ven
a byla mezi svými.
Už jste přemýšleli o svatbě?
- Ne. - Jo, já jo.
- Ale on… - Koho si bereš?
Tebe.
Tajíš mi něco?
- Přemýšlel jsi o tom? - Teď prý je to v Illinois legální.
Jo.
Tak říkám Terry: „Co ty na to, drahá?“
A ona, že prý neví.
Ještě pořád odoláváš?
Ještě si nejsem jistá, Jacku.
Netušil jsem, že to zvažujete. To je skvělé.
Je to úžasné.
Já v tom nevidím žádný smysl.
Ne? Když myslíš.
Všechno nám vychází, jak má.
Já to cítím stejně, Johne.
Já osobně nemiluju nikoho víc… než jeho.
Tady to máš.
Já to cítím jako John.
Máme se dobře, takže to podle mě nemá žádný smysl.
Ale…
proč ne?
Žily jsme v Chicagu…
možná tak 42 nebo 43 let.
Na Michigan Avenue je teď tak hezky.
Kolem silnic tu mají stromy a na jaře…
Na tom bych se chtěla projet.
Na segwayi, jo?
26 let jsme pracovaly ve stejné kanceláři.
Lidi se ptali, jak spolu můžeme žít a pracovat 26 let.
Moc rády jsme spolu pracovaly. Vážně.
Pracovaly jsme pro Watson & Boaler. Skvělá firma pro design interiérů.
Měly jsme bohaté zákazníky.
V kanceláři jsme řešily jenom práci.
Měly jsme šaty, boty na podpatku, byly jsme nalíčené…
Vždycky jsme byly jako ze škatulky.
Vypadaly jsme jako dámy a lidem kolem nás se to nejspíš líbilo.
Nikdo, kdo nebyl gay, to nevěděl. Prostě nikdo.
Měli nás za dobré kámošky, což jsme byly.
Moc dobré kámošky.
Dobrý den.
Tyhle dámy patřily mezi první nájemníky této budovy.
Za větrného dne jako dnes jde slyšet, jak to tu vrže.
- Určitě to tu pořád vrže. - Tady?
- Jo. - Ne, už to tu nevrže.
Pamatujete na tu díru?
Jo, pamatuju si, že byla strašně hluboká.
Bydlely jsme tamhle.
Vidíte ten kostel? Bydlely jsme u něj.
Asi čtyři pět bloků od něj.
- Ve starém městě? - Jo.
Tak to je něco.
Už jsme ten byt dlouho neviděly.
Byl ve druhém patře. Když jsme ho našly,
náš domácí řekl, že nás už nikdy nenechá odejít.
A měl pravdu, byly jsme tu 20 let.
Milovaly jsme to tu. Bylo to tu úžasné.
Je to skvělá lokalita.
Tady jsme nastupovaly na autobus.
Jak dlouho jsme to měly do práce? Deset patnáct minut?
ZASTÁVKA
Pane jo.
Jste chytačka.
- Hrála jsem i zálohu. - Paráda.
Takže jste musely nosit šaty?
- Přesně tak. - Panebože.
- Sklouzly jste někdy na metu? - Ano.
Měly jsme holku, co za jeden rok ukradla 201 met.
- To žádný muž nedokázal. - Ty jo.
Tahle kartička je strašně vtipná.
Když lidi zjistí, že jsem hrála v ženské lize
a ve filmu Velké vítězství, strašně je to nadchne.
A když jim pak dám tu kartičku, ještě je to dorazí.
Je vtipné, kolik taková kartička potěšila lidí.
A všechny holky říkají to samé.
Snažím se jich mít pár pořád s sebou.
Naše celonárodní kratochvíle přivádí dívčí baseballovou ligu
do Virginie na jarní soustředění.
Tak jo, děvčata. Hra!
Určitě se mi splnil sen, protože si pamatuju, jak jsem tátovi řekla:
„Můj sen by byl hrát baseball každý den.“
A to se stalo.
Jedna z žen, které baseball hrály profesionálně, byla Terry Donahue.
Za 2. světové války hrála za Peoria Redwings
v celonárodní dívčí baseballové lize.
Philipa Wrigleyho, majitele Cubs,
napadlo hřiště zaplnit hráčkami baseballu.
Takže rozeslal náboráře po Státech a Kanadě,
aby našli ty nejlepší hráčky softballu.
Na jeho stadion jich dorazilo 200…
a z těch 200 si vybral 60, ze kterých dal dohromady čtyři týmy.
Pak si zvolil pár středozápadních měst jako Rockford,
Kenoshu, Racine,
South Bend,
Peorii…
aby se zapojila do jeho ligy.
Jako Kanaďanka můžu říct…
TERRY DONAHUE CHYTAČKA
…že máme velkou radost, že Wrigley zapojil i Kanadu.
Měly jsme i pár holek z Kuby.
Tohle je náš starý traktor.
Božínku, to je náš statek.
A tady táta drží mě.
Měli jsme šťastný domov.
Narodila jsem se na farmě v Melavalu v Saskatchewanu.
Vyrůstala jsem za světové krize, takže nebyly peníze a po napsání úkolů
jsem neměla co dělat.
Tak jsem chodila hrát s bráchou.
Byl to skvělý hráč
a dost jsem se díky němu zlepšila, protože nadhazoval při zemi,
aby se mi hůř trefovalo,
a házel ty míče opravdu silně.
Myslím, že jsem v tom měla štěstí.
Takže kolik vám bylo, když přišel ten náborář?
Když jsem hrála na škole,
vyhlédl si mě v týmu z Moose Jaw.
Měla jsem tam jet hrát o prázdninách po škole.
Když ten náborář ze Států dorazil, bylo mi 19.
A sem jsem přišla ve 20.
Přijela jsem sem úplně sama v roce 1946.
O Chicagu jsem nevěděla nic. Ani jak je velké, nic.
Věděla jsem jen, že jsem přijela na nábor, a nemohla jsem se dočkat.
Přišla řada na mě.
Šla jsem na spojku a začaly se odpalovat míčky.
A měla jsem svůj den, protože jsem sbírala jeden za druhým.
Prostě jsem běhala a sbírala.
Pak se jeden míček špatně odrazil a rozsekl mi obočí.
Mimo hřiště řekli, ať mi to zašijou.
A já na to řekla, ať mi na to dají náplast, že jsem ještě neskončila.
ROZSEKNUTÉ OBOČÍ
Poslali mě zpátky a řekli: „Ta má kuráž.“
Pak přišel den rozřazování. Nikdy na to nezapomenu.
Byla to veliká místnost plná mladých holek,
co se snažily něco dokázat.
Nevolali mě…
pořád mě nevolali…
pořád nic a já si říkala:
„Asi doma budu muset říct, že jsem na to neměla.“
A pak mě přidělili k Peoria Redwings.
Říkám ti, Chrisi, byla jsem štěstím bez sebe.
Zůstala jsem s nimi celé čtyři roky a nikdy mě nevyměnili.
Tyto ženy položily jasné základy…
pro další atletky všeho druhu, které kráčely v jejich stopách.
Hlavy vzhůru.
VELKÉ VÍTĚZSTVÍ (1992)
Narovnat.
A sednout.
I když si toho musely dost vytrpět…
aby mohly hrát…
Musely do soukromých dívčích škol…
Nesrkat.
…kde se učily líčit.
Měly jsme být dámy a hrát jako muži, tak jsme jim vyhověly.
V tom se nesklouznu!
Tohle je náš dres.
Sukně musela být 15 centimetrů nad kolena.
„Tiby“ Eisen klouže na domácí metu s pěkně odřenýma nohama.
Radši modřiny než kalhoty, že jo, děvčata?
Lidi si říkali: „Jen tam naběhnou a budou se bavit.
Jsou to ženský v sukních, co hrajou baseball.“
Když ale viděli, jak dobře hrajeme,
dívali se každý večer.
V roce 1948 přitáhla liga milion lidí.
Byly to feministky.
Vždyť hrály baseball, sakra práce.
To ženy nedělaly.
Měly odvahu dělat něco tak odlišného…
v době, kdy se na odlišnost nenahlíželo zrovna nejlépe.
Měly jsme skvělou partu holek.
To je moje kámoška Betty. Byly jsme spolu v týmu.
Řekla mi: „Terry, nevím, jestli o tom něco víš,
ale tyhle holky jsou spolu, chodí s holkama.“
A já řekla, že nevím.
A ona odpověděla: „Jen chci, abys věděla, co se děje,
a byla v obraze.“
Nikdy jsem o takových holkách neslyšela.
Netušila jsem, které jsou které,
ale nechtěly jsme nic nechat náhodě.
Zamykaly jsme dveře.
Přitáhly jsme k těm dveřím i komodu a židle.
Nechtěly jsme je v našem pokoji.
Nevěděla jsem, co si myslet, než jsem potkala Pat.
Nevím, co se stalo, ale stalo se to.
Byl to jeden z nejlepších dnů mého života.
To nedělní ráno, kdy jsem ji potkala na kluzišti v Moose Jaw.
Myslím, že mi bylo 18.
Jí bylo asi 22… Myslím, že tak.
Takže to všechno začalo v roce 1947.
Mám pocit, jako bych už odžila dva životy.
A smály jsme se a přemýšlely, jak je to možné.
Tolik let, a přesto…
se mi zdá, že to začalo včera.
Jednou večer jsme spolu šly bruslit.
A na dalším rohu jsme měly jít každá svojí cestou.
Řekla mi: „Tumáš,“ a podala mi kousek papíru.
Nemohla jsem se dočkat další lampy.
Bylo to to nejkrásnější psaníčko…
které mi Pat napsala.
Psala v něm, že je knihomolka.
A že sice četla hodně příběhů,
ale ještě neslyšela o žádném, kde by žena milovala jinou ženu.
A psala, že hlavně doufá,
že to cítím stejně.
Chtěla jsem se otočit a běžet zpátky.
Jednou nás skoro zamkli v kostele.
Přišla totiž písečná bouře.
Šly jsme po hlavní ulici a políbily se.
Nikdo nás díky té bouři neviděl.
Bylo těžké se scházet.
To bylo.
Jednou jsme si bez zavazadel zaplatily hotel.
Nevím, co se nám honilo hlavou.
Mně tam díky sportu dobře znali.
A hrály jsme hokej.
A měly jsme fotky v novinách. Panebože.
Nebyl to úplně nejlepší nápad.
Nejlepší ale bylo, když jsem ji dostala na farmu.
Když přišly svátky,
vždycky jsem se těšila domů. Tak jsem Pat řekla:
„Jestli pojedeš se mnou,
zaručuju ti, že toho nebudeš litovat.“
Ona na to, že nemůže, a já řekla: „Přijedeš.
Nastoupíš na vlak a já si tě vyzvednu.“
A Pat pak vystoupila z vlaku.
A skvěle jsme si to užily.
Mezitím jsem chodila s Billem z Peorie.
Chtěl za mnou jet do Kanady
a já řekla, že může, ale nesmí přivézt déšť.
On vešel předem a my s Terry odešly zadem.
V 18 jsem byla skoro vdaná,
když ten mladík, se kterým jsem byla zasnoubená…
zemřel.
Pak jsem chodila s dalším mladíkem.
To bylo za války.
Chodila jsem s mladým pilotem, kterého zabili.
A pak jsem chodila se synem farmáře.
Byl na traktoru, který se převalil…
a zabil ho.
Po všech těchhle divných příhodách jsem si řekla:
„Takhle svůj život prožít nemám.“
To jsem ještě nepotkala Terry. Pak se všechno změnilo.
Jo.
Byla jsi stvořená pro mě.
Asi máš pravdu.
Obě jsme ale měly nápadníky.
Panebože, já byla s chlapem jménem Len.
V roce 1949 jsme hodně cestovali.
Dva týdny jsme jezdili s jejím týmem.
Sledovali jsme, jak hrajou, a bylo to super.
Bydlela jsem s Terry a on přespával v hotelu.
Byla jsem telefonní operátorka. Vždycky jsem tě našla.
Tohle bylo něco. Po sezóně jste koupily to staré auto.
- Jo. - S ostatníma holkama.
Z Chicaga jely zpátky do Moose Jaw.
To je 2 400 kilometrů.
Našla jsem ji po cestě. Zavolala jsem do motelu a byla tam.
Vůbec nic mi neprošlo.
Byla jsem v šoku, když Pat zavolala.
Ahoj, Terry.
Skoro ji kleplo.
Len a jeho rodiče chtěli, abych si ho vzala.
Šla po mně jeho sestra
i jeho bratr a já Terry řekla: „Musíme pryč.
Musíme odsud zmizet.“
Pat říkala, že nikdo další na světě není jako my.
Tak jsem řekla, ať jedeme do Států.
Myslely jsme si, že tam budeme moct být samy sebou.
Nikoho jsem tam ale neznaly. Byly jsme rády, že jsme spolu.
Já hrála baseball a Pat si našla práci.
Po sezóně jsem jezdila domů za tátou.
Pat jsem řekla, že se vrátím.
Potom jsem si taky našla práci.
VÍTEJ DOMA, TERRY
Sehnaly jsme si zařízený byt.
Měl dva pokoje.
Byla tam skvělá velká hnědá židle, do které jsme se vešly obě.
Bylo těžké poznat milé lidi.
Po chvíli jsme jich ale pár potkaly.
Byly jsme hodně opatrné.
Vážně? Ještě si nejsi jistá?
V jakém roce si budeš jistá?
Bála jsem se Alovi cokoliv říct.
Měla jsem pět bratrů a ztratila všechny kromě jednoho.
Je o tři roky mladší a jsme si velice blízcí.
Mám ho moc ráda.
A on zbožňuje Terry.
Volali jsme si a já to na něj prostě vyhrkla.
Řekla jsem mu, že jsme spolu…
už strašně moc dlouho.
A pak jsem řekla…
že přemýšlíme o svatbě.
Dlouhá odmlka.
Řekl, že to nemůžu, ublížilo by to rodině.
A já na to, jak by to asi tak mohlo ublížit naší rodině?
Prý o tom nemám říkat nikomu z naší rodiny.
Čekala jsem to od něj.
Mám Ala ráda, je to skvělý chlap. Je ale dost konzervativní.
Tak mu říkám: „Doufám, že si to rozmyslíš.“
Co víc jsem mohla říct?
Takže jestli se rozhodneme pro svatbu, vezmeme se…
tak jako tak.
Jo, nepřesvědčí nás ani na jednu stranu.
Ne.
A…
Jestli to nedokáže přijmout, je to jeho problém.
Nedokážu si představit, že opustí svoji sestru.
Prostě nedokážu.
Narodila jsem se v Cabri v Saskatchewanu.
27. září 1928.
Měla jsem pět bratrů a jednu sestru.
Bylo nás sedm.
Měli jsme krásnou farmu. Měli jsme na ní útesy.
Chodila jsem tam psát poezii.
Měli jsme potoky, přehradu a pár koní.
Táta měl malou mlékárnu.
Rozvážel mléko lidem ve městě.
Dva mí bratři byli za války u letectva.
Mého bratra Wallyho…
měla máma nejradši.
Z nás všech.
No, chtěl se stát pilotem. Bylo mu teprve 17.
Máma za něj podepsala odvod.
A na své 19. narozeniny…
odjel do Anglie.
Bože…
Dokončil ale všechny svoje lety. Všechno měl hotovo.
Pak si ho půjčili ještě na jeden, kde umřel.
Sestřelili ho nad Německem.
Máma umřela dva roky po něm.
Nejspíš na zlomené srdce.
Když umřela, bylo mi teprve 15.
Po mámině smrti… se táta znovu oženil.
A tak jsem dostala nevlastní matku,
další sestru a dva bratry.
Nepovažovali jsme ji za nejlepší mámu na světě.
Na víkend odjížděli
a všechno dobré jídlo zamykali ve sklepě.
Co to má být sakra za domácnost?
V roce 1959 táta s nevlastní matkou umřeli…
na železničním přejezdu.
Srazil je vlak a oba je zabil.
Na pohřeb přišli i Terryini rodiče.
Byli na mě moc hodní.
Po mámině smrti…
jsem se s nimi poznala.
První, co její táta řekl, bylo: „Adoptuju tě.“
PAT + TÁTA
Terry a její rodina mě milovali a dávali mi to najevo.
To je něco, co potřebuje každý.
Ten pocit, že na tobě někomu záleží.
Ty jo, to je dobrý!
Takhle cinkají. Slyšíš?
Jo, je to úžasný.
Chtěli jsme vám složit vtipnou písničku,
ale napadaly mě jen samé zamilované.
To je hezké.
Hřeje to u srdíčka.
Tady ji máte.
- Můžu? - Jo.
Jako správná Kanaďanka.
Ty jsi má láska.
Už tolik let jsme spolu
a další na nás čekají.
To doufám.
Ty jsi má láska.
Už tolik let jsme spolu
a další na nás čekají.
Ty jsi má láska.
Nádhera.
Po téhle písničce se asi vezmeme.
Dobře?
Můžu být družička?
To víš, že můžeš.
- Můžu jít za svědka? - Určitě.
Svědek!
Ano.
Pane jo.
Půjdeme do toho?
Jo, jdeme do toho.
Ty jsi má láska.
Jak vám jdou ty cviky?
- Dobře. - Děláte je?
Dělám.
Co vám teď dělá potíže?
Kyčel.
- Kyčel? Dobře. - Jo.
Protože máte obě umělé.
- Jo, obě dvě. - Jo.
Pohyb je důležitý nejen na toho Parkinsona,
ale i kvůli těm kyčlím. A pohyb je důležitý i…
Tahle cvičení se mi moc líbí,
protože se neopakují pořád dokola.
Ukažte mi, jak se zvednete ze židle.
- Raz. - To je ono.
- Dva. - Dobrá práce.
- Tři. - Ruce ještě trochu výš.
- Čtyři. - Tak.
Pět.
Dobře.
Šest.
- Sedm. - Nádhera.
Osm.
- Odpočiňte si. - Udělám 10.
Tak udělejte deset.
- Devět. - To je ta vaše atletická duše.
- Deset. - A je to, Terry.
- To je ono. - Dobrá práce.
Tuhle nohu dopředu.
Některé změny v držení těla jsou s věkem normální,
ale u Parkinsona má člověk tendenci se trochu hrbit.
Jako stařenka.
Jo, ale vy se nechováte jako stařenka.
O ROK POZDĚJI
No, víš…
některé dny jí není tak špatně a jindy jí zase není nejlíp.
Zítra jde ale na druhou injekci
a my se modlíme, aby jí to tentokrát pomohlo.
Protože napoprvé to nezabralo ani trochu.
Je ve strašných bolestech, a to bere prášky proti bolesti.
Má brát jeden co čtyři hodiny.
Zkoušíme to trochu rozprostřít.
Nebere je tak často.
Ale…
Jde mi hlavně o její zdraví.
Chci, aby jí bylo dobře a byla šťastná.
Už kvůli tomu třesu v ruce nedokáže dělat tolik věcí.
Takže se o všechno starám já.
Nechci, aby byla sama.
Mám o ni starosti.
Co pro mě znamená?
Znamená pro mě všechno.
Vezmi si hůl a jdeme.
Jasně.
Tak jo.
Musím opatrně.
Jo. Mám ti pomoct?
Co mě trápí, je to zhoršování, které pozoruju.
A to jak Pat vůbec nepostupuje…
ohledně toho jejich stěhování.
Nedělá pro to vůbec nic.
Nechce si nechat říct.
A mě to začíná štvát.
Problém je, že Terry se stěhovat chce a Pat ne.
Budu do toho muset vkročit.
Už nemám jinou možnost.
Nikdo není doma.
- Patty. - Ahoj, zlatíčko.
Jak se máš?
Moc ráda tě konečně vidím.
- Tobě to tak sluší. - To je Diana?
No heleme se.
- Moje Diana. - Je to Diana?
Tolik jsem se bála.
- Já se mám dobře. - Ahoj!
Diano.
To je její holčička.
Ráda tě vidím.
Musíš být úplně vyčerpaná.
Moc ráda tě vidím.
To mám radost.
Chci si tě prohlídnout.
- Vypadá skvěle. - Úžasně.
Když jsem vás viděla naposledy, teta Terry měla asi o 5 nebo 7…
- možná devět kilo víc… - Jo.
- …než má teď. - Je to tak.
Měla by mít tak 57 kilo.
Jíš dost?
Jo, jím.
- Nevím ale, jestli dost. - Jo, to asi ne.
Máš chuť k jídlu, ne?
No, vždyť jím stejně… jako jí Pat.
Nejíš.
Dováží vám ty mražené večeře?
Jo, kupujeme si mražené.
Ve vašem věku
byste si měly nechat vařit
a uklízet dům.
Ve vašem věku…
byste si neměly s ničím dělat starosti.
A přitom se všichni jen strachujeme,
co s váma bude.
No, měla jsem sen.
Zdálo se mi, že jsme to tu se vším prodaly.
Přesně to bychom měly udělat.
To nedokážu.
Tyhle židle tady nenechám.
Ale Pat, ty…
Tyhle židle tady nenechám.
Tyhle dvě lampy taky určitě půjdou s náma.
Taky si určitě vezmeme ty obrazy.
Všechny tyhle… Celý dům je plný věcí.
Neříkám, že se toho máte vzdát,
ale musíme vás odsud dostat.
Nejdřív musíme přijít na to, kde chcete bydlet.
Chcete bydlet tady, nebo na Floridě? Vím, že do Kanady nechcete.
Ne, Edmonton mě prostě nějak nenadchl.
Nevím proč, ale je to tak.
No…
Líbilo se mi v Sarasotě.
Jo, Floridu mám taky ráda.
Je tam moc krásně a vždycky si to tam užiju.
Není to ale už místo pro nás.
Je tam pěkně teplo. Všude zeleň.
A já nemůžu řídit.
Ty nevíš, jak dlouho vydržíš řídit, a pak někde uvízneš
a budeš koukat na golfové hřiště…
a nějaký potůček.
Nějaký potůček?
Já… Prostě to tam není pro nás.
Není.
Nebylo by špatné, kdyby se našlo něco v okolí a zůstaly jsme tady.
- V St. Charles? - Jo.
Musí tu přece být nějaké hezké bydlení.
Pěkně drahé bydlení.
Jo, já…
Pěkně drahé to bude tak jako tak, když jedna onemocní
a druhá si bude muset najmout ošetřovatele.
Měly bychom teda začít hledat něco v okolí.
Myslíš?
Jo.
Patty?
Asi klidně můžeme.
Bolí to, když takhle stojíš?
Ne, teďka to nebolí.
Dneska je mi dobře, protože jsi tady.
Musíme to vyřešit, Terry.
Jo, musíme do Edmontonu.
Na zimu můžeme jezdit pryč.
To ti asi u Pat neprojde, zlato.
Nahoď tam to, co jsi zmiňovala.
To Del-něco.
Delnor Glen?
Podívám se sama, jestli teď nemůžeš.
Jen se chci zbavit tohohle.
Tady máš prášek.
Pořádně to všechno sněz.
Dobře.
Musíš.
Pat?
Kdybychom tam dneska zašly…
No?
…a oni nám řekli…
že mají volné místo na příští měsíc…
co můžete mít…
zvládly bychom to.
Ne.
Jo, zvládly.
Zvládly. Když se chce, všechno jde.
Dobře.
Moc toho nenaspím.
Zdravím, Debbie. Tady Diana Bolan. Jsem na návštěvě z Kanady.
Jsem tady u svých tet.
Zaujalo mě, co nám vaše zařízení může nabídnout,
a říkala jsem si, jestli by bylo možné
k vám dneska odpoledne nebo zítra zajít
a prohlédnout si to tam, když jsem tady.
Tak jo, zavři oči.
- Jo? - Dobře.
Tak jo.
Dobře.
Děkuju vám mnohokrát, Debbie.
- Děkuju. - Nashle.
Našla jsi majitele?
Volala jsem do Delnor Glen.
A…
za jeden pokoj chtějí 5 000 měsíčně.
Pět tisíc dolarů měsíčně?
A osoba navíc je dalších 1 500.
Takže to dělá 6 845 dolarů měsíčně.
- Měsíčně? - Pro jednoho.
- Pro dva. - Tak dva.
Kolik že?
Skoro 7 000 dolarů.
To je 84 za rok.
- Osmdesát čtyři táců? - Jo.
To je na mě trochu drahé.
To je snad lepší natáhnout brka.
Zajímalo by mě, kam ještě bychom mohly zavolat.
Nějaké důchodcovské komunity.
No, něco jsem tu měla…
To ale nejsou…
Marlene vám prý dala hodně podkladů.
To je pravda.
Vyhodily jsme to.
- Vyhodily? - Jo.
Ne, nevyhodily.
Myslím, že jo.
Kdy to bylo?
Já ti to zvednu.
Je tam někdo?
Počkejte chvilinku.
Co to děláš?
Je tam hodně věcí, neměla bys tam chodit.
Co to tam děláš, Terry?
Chci se ještě podívat.
Nejsou tam, Terry.
Máš moje slovo.
Všechno jsme to prohlédly. Nic tam není.
Chci Dianě ukázat, kolik mám.
Ne, to nedělej.
- Udělám. - Neuděláš.
Ne. Rozhodně ne.
Znáš mě celý život. Nechápu, proč mi nevěříš.
- Věřím ti! - Nemám vůbec žádnou motivaci!
- Kromě péče o ni! - Nerozrušuj se.
Jak se nemám rozrušovat, když posíláš tolik peněz a tvrdíš, že žádné nemáte?
Nedává mi to žádný smysl.
Teta Terry na tom není dobře.
- Já vím. - A ty taky ne.
A já nevím, proč nechceš, abych něco udělala nebo cokoliv věděla.
- Něco ti řeknu, Pat… - Sakra práce.
Budu upřímná.
Nikdy v životě nedopustím, aby se tetě Terry něco stalo.
Chtěla jsem přijet už rok a ty jsi mi pořád říkala,
ať sem nejezdím.
A když přijedu,
váží 45 kilo!
Tebe bolí záda…
a vůbec nevíš, jak moc mám tetu Terry ráda.
Nemáš ani tušení!
Chci jenom, aby byla v bezpečí.
To je všechno!
- Je to hodně peněz, Diane. - Nic víc!
Už mě to prostě nebaví.
Nemůžu uvěřit…
že máš pocit, že…
se ti snažím něco tajit, protože to tak není.
Není to pravda.
Když jsi to včera večer řekla, bylo to jako dýka do srdce.
Já jen… Co jsem řekla?
Řekla jsi Terry, ať mi nic neříká.
Cože?
„Nic… jí neříkej. Prostě jí nic neříkej, Terry.
Prosím, nic jí neříkej.“
To není pravda, protože Pat…
- Ne. - Je to soutěž.
Diane, vždyť jsi o tom stejně věděla, ne?
- Já… - Ráno jsem Terry řekla,
že nechci vidět její věci. Stejně mi je přinesla.
Chtěla, abych se podívala.
Podívala jsem se a řekla, že to nechci vidět.
Ona na to, že mi to chce ukázat.
Máte dost peněz na to, abyste se tam nastěhovaly.
Máte víc než dost i bez prodeje domu.
Přes milion dolarů.
V čem je problém?
Upřímně nemám tušení, proč bych to říkala.
Taky tomu nemůžu uvěřit, ale určitě je jí to líto.
Není to hloupost? Říkáš hlouposti, Diane.
Diane, Pat tě má ráda.
- Nevím, proč to řekla. - Ani já ne.
Nevím, co to s tebou je.
Tohle teď nepotřebuju. Musím se o vás postarat.
Diane, prosím tě.
Nemůžu uvěřit… že si o mně myslíš takové věci.
Panebože…
Víš, co je pro mě nejdůležitější?
Je krása sledovat tě s tetou Terry.
Staráš se o ni jako o kus zlata.
Záleží mi jen na tom.
Je mi jedno, že já jsem ti jedno. Dokud…
Přestaneš s tím?
Přestaň! Mám tě ráda a záleží mi na tobě.
- Postarej se o Terry. - Poslouchej.
Přestaň už takhle vyšilovat.
Nevyšilovala bych, kdybych to včera neslyšela.
Sakra práce.
Víš, že tě mám ráda.
Tak potom nechápu, proč jsi mi to neřekla,
abych vám se vším mohla pomoct.
Musíte mě k sobě pustit alespoň trošku.
Stačí jen trošičku.
- Chci vědět, že jste v pořádku. - Klidně úplně.
Víc nechci.
- Bolí tě hlava, Pat? - Ne.
Bolí mě u srdce.
Jsem moc smutná.
- Cože? - Říkám, že jsem smutná.
- Nádobí teda odvezeme, Pat. - Jo.
Ten je dobrý.
Ten zvoneček chceš nechat?
Ten se mi líbí.
Příbory si chcete nechat, nebo je rozdáme?
Nádhera, co?
Jakou to má asi cenu?
- Knihovnu bereme. - Jo.
Šatník bereme.
A tyhle fotky taky bereme, že jo?
Jo.
Hop, tak je hodná.
- Nevím, co s tímhle míčkem. - Vyhoď ho.
Nebudu ho vyhazovat, je úplně nový.
NÁHODNÝ TURISTA
Vyhodila jsem 110 knih.
CELONÁRODNÍ DÍVČÍ LIGA
Všechno je tak špinavé.
Dobře.
Peoria Redwings.
- Ohni kolena. - Jo, to dokážeš.
- Tohle bereme? - Ne.
CHICAGOLAND PRONÁJEM STĚHOVACÍCH VOZIDEL
Je to zvláštní. Podívej na všechny ty fotky.
Jeden gay vedle druhého.
Tohle jsou její kamarádky od baseballu.
Teta Terry bude z těch fotek nadšená.
Fotky z jejich cest, fotky jejich přátel…
Tyhle ani neznám.
Tyhle lidi.
Mají kromě nás celou další rodinu.
Žily druhý život.
Tady máme…
Panebože na nebi.
…takovou hromadu věcí.
Počkej, Patty.
Pane jo.
Já jsem byla ale opálená.
Byla jsem strašně hubená.
Jo, vypadala jsi jako Lauren Bacall.
Rády jste se fotily v posteli.
Božínku.
- Hele. - To jsme letěly na Kubu.
To je Havana.
Letěly jste na Kubu.
Jarní soustředění.
Tady jsi ty, Terry.
Držela jsi v ruce šálek.
- Jo, to je na Kubě. - Sranda, co?
Terry, tady před chytáním zahazuješ čepici.
Jo, to moc chytačů nedělalo.
Byla jsi roztomilá, zlatíčko.
Tohle vypadá jako dopisy.
No do prkýnka.
Ty jsem psala Terry. Panebože.
To jsou… Ty jsi psala Terry? Vážně?
Pane jo.
Jen čti.
Chce se mi brečet.
Má nadpis Na tuhle noc nezapomenu.
„Možná to byla jen další procházka při měsíčku,
ale byla pro mě vším, protože jsem byla s tebou na chviličku.
Možná to byla jen další noc, jedna ze sedmi.
Má drahá, byla jsi ale se mnou…
byla to další noc v sedmém nebi.
Kráčely jsme skoro mlčky, naši cestu měsíční světlo zalévalo.
Když jsi s úsměvem řekla mé jméno, moje srdce radostí zaplesalo.
Jako bychom měly křídla, šly jsme o samotě ruku v ruce.
Byla to další z našich nocí, co nikdy neopustí moje srdce.
To je nádherné, Patty.
- Krásné. - Víš co?
To by se dalo nechat vydat.
- Jsou to krásné verše. - Taky si myslím.
Pane jo, napsala jsem jich celkem dost.
Proč jsou odtržené spodky?
Nechtěly jsme, aby na nás přišli…
kdyby to někdo četl.
- Tehdy jsi musela… - Musela jsi být moc opatrná.
Kdyby se nám něco stalo…
nechtěly jsme, aby to o nás věděla naše rodina.
Že mám pravdu, Pat?
Známe lidi, kterých se takhle jejich rodina zřekla.
- Myslela sis, že to taky udělám? - Ano.
- Vážně? - Bála se.
- Nebyly jsme si jisté. - Nechtěla tě ztratit.
Musely jsme si dávat pozor.
DELNOR GLEN DOMOV S PEČOVATELSKOU SLUŽBOU
- Pat! - Tak jo.
Judy!
To vypadá skvěle, co? Krabí koláčky s holandskou omáčkou. Ty jo.
No tak, ještě se převal.
Převal se, pejsku.
Ještě neuschly.
Cítím se už jako doma.
- Co ty, Terry? - Jo, každý den je to lepší.
Když vidím všechny ty papíry na stole, cítím se jako doma.
Zpočátku jsme se trochu zdráhaly.
Nebyly…
jsme připravené.
Měly jsme náš dům moc rády.
Prožily jsme v něm 21 šťastných let.
Nebyly jsme na to připravené.
Potřebovaly jsme, aby nám Diana řekla: „Máme o vás strach, musíme to udělat.“
Potřebovaly jsme popostrčit.
Záleží jí na nás a chtěla, abychom byly šťastné a v bezpečí.
Jo.
Myslím, že to určitě byla správná volba.
Jo. Mám pocit, že nás sem zavedl osud.
Máme tu rády úplně všechny.
Jsou zvědaví.
Ne, nemám v úmyslu… se s nimi dělit o všechny tyhle věci.
- Podle mě to není třeba. - Není.
Ahoj, pojďte dál.
Běž jí dát tu… Přinesl ti kytku.
Díky, zlatíčko.
- Běž dál. - Je to krasavec.
Jen pojď dál.
Chceš vidět tetičky?
Nemůžu uvěřit, že se to děje.
Tak bys měla začít.
Blahopřeju a… však víš.
No jo, vím.
To víš, že víš.
Je to tak.
- Tak jdeme na to. - Jo, jdeme.
Pojďme.
Klidně si pobrečte.
Tak co? Máte strach?
Ne.
To je nádhera.
Tammy.
Jo, mám to. No do prdele, vidím je!
A my tě slyšíme.
Chceš ji pozdravit?
Ahoj, Tammy.
Ty balónky jsou super.
Ahoj, Tammy.
- Chybíš nám. - Jo.
- Kéž bys tady byla. - Jo.
Přátelé…
nevěsty jsou připravené, tak se shromážděte,
abychom mohli začít slavit. A že už bylo načase.
Opravdu už bylo načase.
A začneme slovy E. E. Cummingse.
„Nosím tvé srdce stále s sebou.
Nosím ho ve svém srdci.
Nikdy ho neodkládám.
Kam jdu já, jdeš i ty, má drahá.
Nebojím se osudu, protože mým osudem jsi ty, drahá.
Nechci žádný svět, protože to ty jsi mým světem.
Nosím tvé srdce stále s sebou.
Nosím ho ve svém srdci.“
Terry a Pat, dnes tu jste ve společnosti své rodiny a přátel,
abyste vstoupily do posvátného, oficiálního
a zákonného svazku manželského.
Berete si, Emmo Marie Henschel,
zde přítomnou Teresu Paz Donahue
za svou zákonnou manželku?
Ano.
Budete ji milovat a ctít
a stát jí po boku v dobrém i ve zlém
a budete jí milující a chápající partnerkou
až do konce vašich dnů?
Ano.
Berete si, Tereso Paz Donahue,
zde přítomnou Emmu Marie Henschel za svou zákonnou manželku?
Ano.
Budete ji milovat a ctít
a stát jí po boku v dobrém i zlém
a budete jí milující a chápající partnerkou
až do konce vašich dnů?
Ano.
Pat, vezměte Terryin prsten.
Nasaďte jí ho a řekněte: „Terry, tímto stvrzuji naše manželství.“
Terry, tímto stvrzuji naše manželství.
Terry, vezměte Patin prsten,
nasaďte jí ho a řekněte:
„Pat, tímto stvrzuji naše manželství.“
Pat, tímto stvrzuji naše manželství.
Pat a Terry, výměnou svých slibů a prstenů
jste zákonně stvrdily to,
co s nezměrnou láskou a vírou…
započalo před bezmála 70 lety.
Oslavujeme zde vaši společnou životní pouť.
A jsme rádi, že už se vzájemně nemusíte představovat jako sestřenice.
Konečně.
Konečně se můžete nazývat milovanými manželkami.
Můžete políbit nevěstu.
Božínku.
Chci vám říct, že je to skvělý den.
A všem vám chceme poděkovat za to, že jste přišli.
Celá léta jste jim byli milujícími přáteli.
Jsme vám moc vděční za to, že jste byli jejich druhá rodina.
Takže díky, že jste tady.
Oběma vám gratuluju.
Děkujeme.
Na zdraví.
Blahopřeju.
Ano.
- Jsem rád, že jsi tu. - Já taky.
Jo.
Dáte si pusu?
Jmenuje se Terry Pat.
Chodíme na fotbal.
Na Cubs. Na baseball.
- Jsou tvoje druhá rodina. - Jo.
Babička Rosie?
Sto šest.
A teta Terry si najala manažera…
NOVOMANŽELKY
Dneska vypadáš líp.
- Myslíš? - Jo.
To je díky tomu červenému triku.
Procházíš se?
S chodítkem.
Bez něj ne.
No, to budeme skvělá dvojka.
To jsme byly odjakživa, Terry.
Jo.
Dotáhly jsme to k našemu 70. výročí, takže…
Až se budeš moct hýbat, budu tě muset opečovávat.
To děláš vždycky, Terry.
Vždycky jsi mě opečovávala, drahá.
Jsi moje roztomilá krasavice.
To je ono.
Díky, drahoušku.
- Miluju tě, Patty. - Já tebe taky, zlatíčko.
Budeš zase v pořádku.
Musíš být hodná holka a pěkně jíst.
- Musíš jíst. - Ale Terry.
Snažím se, co můžu, Terry.
Když to ale nejde, tak… to prostě nejde.
Nedělej si starosti, zlato.
To víš, že se o tebe bojím
a chci, abyste byly obě šťastné a zdravé.
Vím, že ten Parkinson je pěkná mrcha,
a pamatuju, jak jsi říkala, že stárnutí není pro padavky.
Vím, že nejsi žádná měkkota a nějak to zvládáš.
Jestli mě ale budeš potřebovat, zavolej, dobře?
- Jo. - Zavoláme.
A ty mi, Patty, slib, že zavoláš, když mě budeš potřebovat.
To víš, že zavolám.
Dobře.
Ahoj, mám vás moc ráda.
Měj se.
Do háje…
Když jsme to pořádně probraly,
rozhodly jsme se, že nejlepší bude vrátit se do Kanady.
Myslím… že to jsem vzala.
Tady tě máme. Ahoj, zlato.
- Tak pojď. - Pomůžu ti nahoru.
Prý „tak pojď“.
- Už jsem tu, Terry. - Dobře.
Obejmi ji.
Pojď ke mně.
Chtěla bys pusu na probuzení?
- Ne, dokud si… - Dokud si nesednu?
Jo.
Musíme si pohnout.
Ty máš co říkat.
- Jsi dneska nějaká hubatá? - To jsem.
Nevadí, stejně tě miluju.
No tak, Terry, musíš být na svoje zlatíčko hodná.
- Ani mi nedá pusu. - Jak to?
- Terry? - Co je?
- Dáš mi naši ranní pusu? - To si ještě rozmyslím.
Tak rozmyslíš, jo?
Tak mi pak řekni.
Dívám se do kamery.
No tak, dej mi pusu.
Tak jo, vyjíždíme.
- Vyjíždíme? - Dobře.
To je náš dům, Terry.
Jo.
Dvacet šest let života.
Dvacet šest let.
Jo.
Milovaly jsem to tam.
- Že jo, Terry? - Jo.
A teď se s ním loučíme.
HRANIČNÍ KONTROLA
Jsme v Kanadě!
V Kanadě.
NAŠE LÁSKA JE SKUTEČNÁ.
Jedeme na druhou metu.
Kloužeme.
Porušovaly jste tehdy pravidla.
Je to tak.
Všechny, co jsme tehdy hrály, jsme porušovaly pravidla.
Ty jsi je porušovala celý život.
To je pravda.
Proto jsem šťastná.
Že jo?
- Porušovala jsi je ráda? - Ano.
Jste v Kanadě. Jste tady!
- Jo. - Jo!
No, už jste doma s rodinou.
Jsem rád, že jsi tady.
Bylo to dobré rozhodnutí, protože Terry…
a hlavně Terry…
potřebovala být se svojí rodinou.
Povedlo se mi je sem dostat.
Jsem za to moc ráda
a udělám, cokoliv bude třeba.
Jsem strašně ráda, že jsou tu. Obě dvě.
Nelituju ničeho.
Udělala bych to znova.
Láska je láska a to je ze všeho nejdůležitější.
PAT A TERRY SPOLU SKORO DVA ROKY
ŠŤASTNĚ ŽILY V DOMOVĚ PRO SENIORY V EDMONTONU.
TERRY DONAHUE ZEMŘELA 14. BŘEZNA 2019.
PAT HENSCHEL, KTERÁ S NÍ BYLA 72 LET, STÁLE ŽIJE.
Překlad titulků: Eliška K. Vítová