Fins det en mer innlysende sannhet enn at vi alle skal dø?
Men hvor mange av oss kan likevel innerest inne forestille oss døden?
Forstå den?
En livstid.
Livs... tid.
Hvor lenge skal den vare?
Bare å skrive ferdig et avsnitt virker som et sisyfosarbeid.
Jeg ville skrive "tålmodighet er en gave" til Nora, -
- men autokorrekturen endret det til "tålmodighet er en grav".
Et knakende godt uttrykk.
Da jeg hadde oppfunnet det, -
- tenkte jeg på å lage T-skjorter med bilde av graven.
- Ville du tegnet den selv? - Nei. Hvordan det?
Du overvurderer tegneevnene dine.
Jeg tenkte på håndskrift. Jeg skriver pent.
- Håndskrift er teit å skryte av. - Det er et faktum.
Jeg søkte på uttrykket, og det fins alt.
- Hvordan går skrivingen? - Elendig.
Er jeg over toppen, så det går nedover fra nå?
Jeg tror kanskje jeg har ADHD.
Bare å skrive ferdig et avsnitt føles som et sisyfosarbeid.
Forrige boka mi ble solgt i 896 eksemplarer.
Du har ikke mistet sansen for melodrama.
Er alt i orden, Elf?
Ja.
Jeg har det bra. Ikke vær bekymret.
- Jeg er ikke bekymret. - Jeg må stikke.
Ha det.
I en liten mennonitt-landsby i Sibir i 1917 -
- ble foreldrene hans drept under revolusjonen.
Bestefaren overlevde ved å gjemme seg i en gjødselhaug.
Jeg trenger deg
Hva er det? Er du okay?
Du må underskrive skilsmissepapirene.
Faen ta deg.
Lidelse går i arv gjennom generasjonene -
- som å være smidig, grasiøs eller fargeblind.
Mor?
- Arbeider du igjen? - Jeg la meg akkurat nedpå.
Det er en del av prosessen.
- Ja? - Far har skrevet.
Du skal underskrive skilsmissepapirene, -
- og det skulle du ha gjort for flere uker siden.
Det skader meg å bli innblandet i skilsmissen deres.
Hvis vi ikke hadde giftet oss, ville ikke du blitt født.
Så den gruen du opplever, må være bedre enn å ikke eksistere.
- I dag. - Hvem holder du med?
Meg.
- Takk. - I like måte.
- Hva tenker du på? - Ikke noe.
Det er noe som plager deg.
Hvem takker etter sex?
- Hvorfor brettet du klærne? - Hva?
Jeg kan ikke forestille meg å brette klærne før sex.
Du var på badet.
Jeg bruker for mye penger på vaskeriet som det er, så...
- Hvorfor forsvarer jeg meg? - Det skal du ikke.
Det var dumt å nevne det. Unnskyld.
- Hei, mor. - Yoli...
Søsteren din...
Hun prøvde å ta livet sitt.
Er det for sent å si til de eldste at det var feil å selge?
At vi vil flytte inn igjen?
Eller at de presset deg til å selge.
Pastor Hiebert trengte plassen.
Huset hans kunne ikke bygges på.
Vi skulle ikke ha kommet tilbake. Det er deres hjem nå.
- Men du bygde dette selv. - Det er lenge siden.
Hei. Jeg heter dr. Johns, psykiater her på sykehuset.
Jeg har hørt deg spille før. Det var nydelig.
Elfrieda, jeg vil hjelpe deg.
Jeg er her for å lytte.
Du var her for nesten ti år siden.
Og du har fått ordinert valproic og cariprazine. Har du tatt dem?
Du må være med.
Vær så snill. Bare se på meg.
Ja vel. Jeg kommer og prøver senere.
- Kom an. Har du sett telefonen min? - Nei.
- Klarer du deg mens jeg er vekk? - Ja. Rachel sover her i natt.
- Ingen kjærester mens jeg er vekk. - Jeg har bare en. Han har et navn.
- Ja, det har han. - Hva heter han?
Må vi ta det nå?
- Anders. Han heter Anders. - Når kommer du hjem?
- Jeg vet ikke. - Da lover jeg ikke noe.
- Du er 16 år. - Jeg ligger med ham hvis jeg vil.
- Uansett om det er her eller ikke. - Ligger du med ham?
Det raker ikke deg, og du skal ikke gi meg samlivsråd.
- Selvfølgelig ikke. - Nå er du passiv aggressiv.
Nei, det er jeg ikke. Men jeg må gå, for ellers rekker jeg ikke flyet.
Hils Elf fra meg, og si at jeg elsker henne.
Det skal jeg. Jeg ringer fra flyplassen.
- Glad i deg. - Glad i deg også.
Kan vi stanse ved Brightside 304 før vi kjører til sykehuset?
- Ja, klart det. - Takk.
EAST VILLAGE MENNONITTKIRKE
Vi har hørt at Elfrieda har uttrykt ønske om å forlate menigheten, -
- og studere musikk på universitetet.
Hun er bare 15 år. Da kommer hun på nye tanker.
- Det er vel det universitetet skal? - Ikke vær for vittig nå.
- Glem det, Farley. - Elfrieda har vært i problemer før.
Men hvis hun reiser, kan vi miste henne for alltid.
Kan du be datteren din slutte?
Vær så snill å slutte, Elf.
Vi må slutte å møtes sånn.
Det ville vært fint.
- Jeg hørte en god replikk i går. - Jaså? Hva da?
Det er temmelig forbløffende hvor uintelligent mrs. von R er.
- Hvem sa det om deg? - En sykepleier.
Jeg må gå ut fra at hun mente -
- at jeg må være dum fordi jeg ikke er takknemlig for å bli reddet.
- Hva med legen? - Du vet hvordan de er, Yoli.
De tror intelligens er lik livsvilje.
- Eller anstendighet. - Eller anstendighet.
- Mor viste meg avskjedsbrevet ditt. - La være.
Hvis ingen skulle lese det, skulle du ikke ha skrevet det.
- Takk for at du nevnte meg der. - Ingen årsak.
Kan vi snakke om plasseringen min? Jeg sto langt nedpå listen, -
- og det føles som om jeg var en attergløyme.
Jeg ville bare ikke at det skulle gå til hodet på deg.
Jeg hadde... har lyst til...
å dø. Dette var ingen feil.
Nei, dette virker ikke som noe rop om hjelp.
Noen vil du skal leve, så du må ha fiender som elsker deg.
- Jeg hater deg. - Jeg hater deg også.
- Unnskyld. - Ikke unnskyld deg.
Unnskyldninger er ikke sivilisasjonens grunnvoll.
Hva er sivilisasjonens grunnvoll?
- Biblioteker. - Ja.
- Har du lest noen gode bøker? - Nei.
Lar du meg være alene?
Ja.
Men...
jeg kommer igjen i morgen.
Noen ganger må vi være tapre, Yoli. Sånn er det.
Akkurat hvor tapre da?
Like tapre som Aleksandr Solsjenitsyn.
Da jeg fant henne, var det blod overalt.
Jeg trodde hun var død.
Jeg så ikke brevet før jeg dro tilbake for å vaske.
Du så hva hun skrev.
"Vær så snill å la meg dø. Ingen gjenoppliving."
- Ville du ha gjort noe annerledes? - Nei. Selvfølgelig ikke.
Omtåket spurte hun om jeg ville ta en Thomas Aquinas på henne.
Senere tenkte jeg at hun må ha ment om jeg ville tilgi henne.
- Og vil du det? - Det er ikke en synd.
- Hun bebreider meg. - Nei, det gjør hun ikke, mor.
Jeg bebreider meg selv. Vil du høre sannheten?
Jeg ville sjekke forholdene. Jeg skulle ikke ha vært der.
Hun sa at hun ikke ville bli forstyrret. At hun øvde.
Og jeg hørte ikke på det hun ville.
Nå kan vi bare vente, men på hva?
Vi skal jo hjelpe hverandre.
- Sett deg. Jeg lager frokost. - Nei takk, tante Tina.
Du må spise noe. Det er det vi gjør.
- Hun hadde planlagt det godt... - -aktig.
- Hun lever fortsatt. - I motsetning til faren din.
- Eller min Lenny. - De var eksperter.
- Ingen varsler eller tegn. - De lurte oss alle sammen.
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Denne familien var engang stor nok til å stille to baseballag.
Din mor og jeg har begravet 14 brødre og søstre.
Schlop schein.
Jeg skulle sett tegnene. Hun er min kone.
Jeg bebreider meg selv for at jeg dro på jobb, og ikke ble hjemme.
Hun er virkelig dyktig.
- Vet Claudio det? - Ikke ennå. Han la igjen beskjeder.
Du må fortelle ham at hun kanskje ikke kan dra på turné.
Så han kan avlyse, eller finne en annen.
Jeg er bekymret for at hun ikke har noe å leve for uten turneen.
Vi vet jo allerede at det ikke var nok.
Hva leser du?
Romanen min.
En ny historie til radioen?
Nei, en ordentlig roman. Vet du at mor skrev "vulva" i Scrabble nylig?
- Er den ferdig? - Motspilleren ble veldig forlegen.
- Er den ferdig? - Jeg vil ikke snakke om det.
Den ser ferdig ut. Vil du lese litt høyt for meg?
- Kom an. Les en side høyt for meg. - Nei.
- Et avsnitt? En setning? - Nei.
- Et ord? - Jeg leser den første bokstaven.
- Ja. - Okay.
"L."
Det er genialt.
Jeg tror det er det beste du noensinne har skrevet.
Tusen takk. Det betyr mye for meg.
Hva handler boka om?
Jeg henter meg kaffe.
Kontinenter glir fra hverandre med samme fart som fingernegler vokser.
Eller er det omvendt?
Det har jeg glemt.
- Hva har du i posen? - Boken min.
Elf sa at første bokstav var flott, men at du nekter å si noe mer.
Jeg hadde bare ikke lyst til å snakke med henne om det.
- Hvor mange ord? - Jeg har ikke talt dem.
Er den trist? Jeg har ikke lest en bok av deg uten å ville gråte.
Du bærer på stor sorg, og det beklager jeg.
Jeg ville fortelle mor at jeg alltid våknet opp glad som barn.
At ingen var mer ubekymret enn meg som seksåring.
Det er ikke din skyld.
Jeg er ikke som henne. Eller som far.
Nei, ikke jeg heller.
Faen...
Det ser ut til at bilen er død.
Jøje meg. Metaforer dukker visst opp overalt.
- Mor. - Unnskyld.
Gudskjelov at hverdagen går bra. Hvordan skulle vi ellers klart oss?
Vi er ikke så langt hjemmefra. Skal vi gå?
Ja, jeg trenger trim. Jeg har ikke vært på do på tre dager.
Hvor har du vært?
En bokholdertype sier du har sendt ham for å se til meg.
- Finbar er advokat. Ja, det har jeg. - Hvem er han?
- Hvorfor tok du ikke telefonen? - Jeg mistet den.
- Hvordan skjedde det? - Jeg vet ikke. Er dere kjærester?
Nei, vi er venner. Kan du gi ham telefonen?
- Han virker skummel. - Gi ham telefonen.
Gratulerer med oppgraderingen til psykiatrisk avdeling.
Fortell meg noe, Elf. Hva som helst.
- Treffer du fortsatt fiolinisten? - Nei. Litt.
- Hva med advokaten? Alex? - Finbar.
Finbar. Er dere kjærester?
Jeg vet ikke hva det er, eller hvordan jeg skal definere det.
Slutten på 16 års monogami med Dan har utløst en slags...
sprø, dyrisk reaksjon.
Jeg er ikke stolt av de siste par månedene.
Jeg er kanskje ei tøyte nå.
- Bruker du prevensjon? - Har det noe å si?
Hvis jeg ble gravid, ville det gitt deg noe å se frem til?
- Hva gjør vi her? - Snakker.
Du vet hva jeg mener.
Har du noe ønske om å komme tilbake til verden?
Tenker du overhodet på grunner til å leve?
Hvordan gikk Nics besøk i går? Det må være forferdelig for ham.
Har du dusjet, spist, tatt medisin, snakket med psykiateren?
Ikke forhør meg.
Her om dagen gikk jeg ned et smug. Der var det en gammel mann -
- som prøvde å fjerne grafitti fra en mur.
Han sto på en veldig lav krakk, -
- og kona hans holdt ham så han ikke falt.
De var så gamle og omsorgsfulle med hverandre at jeg holdt på å gråte.
Har det en skjult betydning? Noe du håper jeg ville se i dette?
- At man ikke må gi opp? - Ja.
Nei. Faktisk kunne lærdommen være -
- at man ikke skal våge livet for å holde en mur ren.
Vil du ta meg med til Sveits?
Ja, vi kan kjøpe Swatch-klokker.
- Forbinder du det med Sveits? - Ja, og jodling.
Og fullstendig ryddige skap. Alt ligger på plass.
De har klinikker der det er lovlig å dø.
Der man ikke behøver dø alene.
Hva gjør de her?
Jeg drakk kaffe med en ung mor. Hun har det vanskelig, -
- og ba meg om å beholde dem så hun ikke skjøt seg i hodet.
Hvordan kunne hun skyte seg to ganger?
Den andre var til datteren, så hun ikke skulle være igjen alene.
Nei, Elf. Jeg tar deg ikke med til Sveits.
- Jeg ber deg gjøre det for meg. - Nei.
- Jeg er uhelbredelig syk. - Nei, det er du ikke.
Ber du meg ta deg med til Sveits så du kan bli drept? Er du sprø?
Er du klar over hvor mye jeg ville savnet deg?
Du er ingen tøyte.
Har jeg ikke lært deg noe?
Du er psykiateren til Elf, hva?
- Hvem? - Elfrieda von Riesen, min søster.
Jeg har sett deg på sykehuset. Har du snakket med henne?
Jeg har prøvd. Hun vil ikke ta medisiner.
Du må ha sett dette før. Psykiatriske pasienter har særheter.
Hvis hun ikke vil snakke med meg, kan jeg ikke gjøre noe.
- Gir du bare opp? - Langt ifra.
Men hun må ta det første steget.
Hun trygler om hjelp, men vil gjerne beholde litt styring med livet sitt.
- Er det noe galt i det? - Nei.
Men det er mye mer komplekst enn du lærer på psykologi grunnfag.
Det er tydelig at hun har smerter.
Når skal du bruke all din omsorg og utdannelse til å fikse henne?
Hvem kan hjelpe henne?
Du er ikke den første pårørende som lar det gå ut over meg.
Unnskyld.
Morn, Frieda. Menigheten hørte at du er innlagt, og har det veldig vondt.
Du skal vite at når du overgir deg til Gud, vil du ikke lide lenger.
Skal vi be sammen for din sjels frelse?
Hva? Jeg håper hun ba ham drite og dra.
Hvor var sykepleierne? Slipper de inn fremmede?
- Hva feiler det dem? - Jeg ville drepe ham.
Hun skulle ha kvalt ham med undertøyet sitt.
Selvmordstruede pasienter får ikke ha undertøy.
- Hva er dager til? - Hva skal det bety?
- Hva snakket hun om? - Hun fremsa et dikt.
Philip Larkins "Dager".
De kommer og vekker oss igjen og igjen.
- Vi skal være glade i dem. - Hvor lever vi i annet enn dager?
- Jeg liker det. - Det er et vers til.
For å besvare spørsmålet...
kommer presten og legen i sine lange frakker -
- løpende bortover jordene.
Han gikk ganske fort etter at hun kledde av seg.
Det er faen meg fantastisk.
Strippet Elf til et dikt av Larkin? Genialt.
Kanskje det er et tegn.
Et vendepunkt. At hun går nok opp i det til å gjøre noen forbanna.
- Til å stå opp av sengen. - Kanskje.
- Angrer du på du at du fikk et barn? - Hva? Hvorfor sier du det?
Jeg vet ikke. Jeg bare tenkte på det.
Er jeg en så dårlig en mor at du tror det var negativt at du ble født?
Nei, ikke egentlig. Nå må du ikke misforstå meg.
Du virker ulykkelig.
Syns du jeg virker ulykkelig?
Ikke mer enn oss andre.
Sammenlignet med meg har du og mor bare sånn oppdrift.
Som om dere har en egen evne til å takle ting.
Til å holde hodet over vannet.
Da faren din døde, hadde han 76 dollar på seg.
- Husker du hva moren din gjorde? - Nei.
Hun brukte dem på thaimat. Hva var alternativet?
Å beholde pengene og håpe at de ville avdekke noe slags svar?
- Maten var ikke særlig god. - Eller tidenes beste takeaway.
Men du syntes fortsatt det smakte dritt.
- Hva er det? - Den kom i posten i dag, til Elf.
Den forklarer veldig grundig alle måter å begå selvmord på.
- Bestilte hun den fra sykehuset? - Nei, før selvmordsforsøket.
- En ettersendt restordre. - Kast den.
Det er å krenke privatlivet hennes.
Så gjem den i et skap til hun ikke er suicidal lenger.
Hva om vi gjør noe ekstremt med Elf?
Slipper henne i fallskjerm over Nord-Korea eller Mogadishu, -
- der hun må overleve på egen hånd.
Det gir henne kanskje et nytt syn på livet.
Binyrene hennes kickstarter en ny livsstrategi, og da skjønner hun -
- at hun ikke vil dø.
- Mener du alvor? - Det kan gi noen utfordringer.
En barnesoldat kan drepe henne, og hun hopper ikke i fallskjerm.
Skal vi bare vente, da?
Og håpe på at pragmatisme, psykiatri og medikamenter redder henne?
- Har hun ikke blitt bedre? - Hva bygger du det på?
- Hun spurte om Claudio og turneen. - Spurte hun om turneen?
- Uoppfordret? - Ja.
BREMSER STYRING GIRKASSE BILVERKSTED
Hallo?
Y-V-R. Samme initialer som koden for Vancouver Flyplass.
Jeg tenkte meg at det var deg. Jeg kjenner ingen andre Yoli'er.
Fint å se deg igjen. Hvordan går det med bilen til mor?
Se, det er en helt annen historie.
I det øyeblikket innså jeg at jeg har blitt til mange andre "jeg".
En snart fraskilt kvinne som forlot sin mann med i øyeblikket god grunn.
En groteskt ufølsom elsker.
En mor som er redd hun blir årsak til at barnet hennes blir ulykkelig.
Da vi satt i bilen hans var vi utrolig gamle.
Da jeg så deg tenkte jeg på oss som unge.
Så annerledes jeg var da jeg var 21 år.
Full av optimisme og forventning, og nå...
Jeg skjønner. Jeg brøt barrierer bare ved å studere.
For ikke å snakke om å ville skrive.
Jeg tok aldri eksamen.
- Angrer du på noe? - Ikke på noe av det.
- Visste du at jeg hadde et økenavn? - Nei, det husker jeg ikke.
Det var jeg som fant det på.
- Triste Jason. - Er det sant? Hvorfor det?
Jeg begynte på studere fordi jeg hadde en kjæreste på skolen, -
- og jeg var veldig forelsket, og så slo hun opp.
Jeg gikk forvirret rundt og kunne ikke konsentrere meg, -
- og så ble jeg Triste Jason.
Jeg var virkelig en sørgmodig student.
I tillegg til bokstavrimet er det også skjebnens ironi, -
- for historien gjentar seg.
- Jeg er midt i en skilsmisse. - Er du okay?
Ja. Vi har i det minste ikke barn. Det ville vært forferdelig.
Ja... Ja.
- Har du vært i Rotterdam? - Ja.
- Det var artig. Enn du? - Nei.
- Jeg er litt sær. Unnskyld. - Det er sånn jeg husker deg.
Det var hyggelig å snakke med deg.
Jeg forestilte meg at vi var unge, kåte og veldig lykkelige.
Han syntes Rotterdam var artig, så jeg fortalte ham om boken min.
En havnesjef ender på et skip han skulle gått i land fra, -
- men det er uvær, så han sitter fast på skipet til Rotterdam -
- og går glipp av et møte. Alt går galt.
Kunne han ikke skrive en sms og forklare at han var fanget?
Det kan han visst ikke.
- Jeg har problemer med strukturen. - Strukturen din er fantastisk.
- Det sa han bare ikke. - Det var akkurat det han sa.
Kastet du opp på ham?
Din også.
Herregud.
Jeg syns bare at boken din bør holde et høyt tempo.
Full gass, så den ikke blir kjedelig.
Det er hardt å skrive. Du vil bare få det overstått, -
- som når du vasker septiktanker.
Helt klart.
Han sammenlignet skriving med å vaske septiktanker.
Jo mer jeg tenkte, jo mindre bedriten ble sammenligningen.
Det er verdens platteste ordspill, og du kaller deg forfatter?
Så dum jeg er.
Da jeg ville sjekke om fingrene luktet motorolje eller sex, -
- skammet jeg meg sånn.
- Skam er helt unødvendig. - Kanskje, eller kanskje ikke.
Skam får oss til å unnskylde og be om forlatelse.
Det får noen til å skrive bøker i et forsøk på å gjøre bot.
Skam knuser parforhold, og det er livsblodet i bøker, film og teater.
Hvis vi utrydder skam, kan vi vinke farvel til kunsten.
Men jeg lengter etter et liv uten skam.
Du ser veldig nedslått ut.
Hvordan skal jeg se ut da, Elf?
- Det var bare en observasjon. - Det lød ikke sånn.
Okay.
Yoli, du må få styr på livet.
- Særlig for mors skyld. - Kødder du?
Herregud, se på deg.
- Jeg vil ikke ta dette nå. - Har du skjønt at jeg er på trynet?
At livet mitt er flaut. Å få barn når du er 18, de middelmådige romanene.
Alt er noe dritt, og enda verre, en klisjé.
Jeg mistet faren min også, og det sliter jeg med å komme over.
Jeg strir også med å finne en mening med livet, -
- og den eneste intelligente løsningen er selvmord, -
- men det skaper en ubehagelig byrde, som om man er Virginia Woolf.
Du har en fantastisk partner, en som elsker deg, -
- og en karriere som gir deg masse penger, -
- og som du kunne gitt opp for å bo i Paris i det arrondis...
- Arron... - Ikke rett meg fordi du kan fransk!
- Huset ditt er alltid rent. - Jeg har en hushjelp.
- Du forstår ikke fortvilelse. - Du må hjelpe meg.
- Du er her for å være søsteren min. - Jeg har hjulpet deg hele tiden.
Jeg måtte være perfekt, så du kunne dumme deg ut.
En av oss måtte vise medfølelse med far i tungsinnet hans.
- Hvorfor? - Ingen andre ville.
- Det betyr at vi valgte livet. - Du forstår ikke en dritt!
Jo, det gjør jeg. Vær som oss andre. Bli feit, røyk, spill piano dårlig.
Du får det du vil ha.
Døden. Så hvorfor kan du ikke være tålmodig, som oss andre?
Har ikke mor lidd nok? Du elsker den syke tanken...
Hold kjeft!
Kan vi ikke bare prate?
Om hva?
Hva som helst.
Jo, men du vil jeg skal følge et hemmelig manus.
Når jeg avviker fra det fordi jeg ikke kjenner det, -
- får jeg ikke si noe.
Jeg får ikke snakke om fortiden fordi den er smertefull.
Fordi det var liv og leven, og det får deg kanskje til å ombestemme deg.
Jeg får ikke snakke om fremtiden, fordi du ikke ser noen.
Så jeg snakker bare om dette øyeblikket.
Jeg pustet inn. Jeg pustet ut.
Jeg reiser meg opp. Jeg går bort hit.
Det går et sekund -
- og ett til og ett til.
Har du tenkt noe mer på Sveits?
- Vet Nic det? - Han tar meg aldri med.
- Det må bli deg. - Har du sagt det til mor?
Hør her, Yoli. Mor og Nic må ikke vite det.
Nic tror medisin vil helbrede meg, -
- og jeg vet ikke hva mor tror på.
Gud, eller oddsene.
Men hun gir aldri opp.
Det må bli deg.
- Skal vi bare snike oss til Zürich? - Hvorfor ikke?
Nic ser med en gang at du er borte. Han ville skjønt det.
Han ville hatet meg, og mor ville fått hjerteslag.
- Det er latterlig og usannsynlig. - Hvis du elsker meg, gjør du det.
Jeg elsker deg så...
- Disse kom, til deg. - Okay.
Gi dem til meg. Takk.
Jeg har et piano inni meg.
Hvilket merke?
Et gammelt Heintzman.
Men det er helt uthult og laget av glass.
Jeg kan kjenne det presse mot ribbeina mine.
Noen ganger kjenner jeg den harde kanten mot huden, -
- og jeg er livredd for at det går hull, så jeg forblør.
Når jeg hører glass bli knust, tenker jeg: "Nå skjer det."
Når jeg våkner om morgenen, føler jeg et uutholdelig håp.
Solen har stått opp, og jeg tenker at i dag kanskje blir annerledes.
Men dagen mørkner alltid.
Det blir aldri annerledes, og jeg er sikker på -
- at fremtiden blir en uendelig gjentakelse av samme skuffelse.
Uansett hvor mye jeg prøver, kan jeg ikke se bortenfor det.
Ta meg med til Sveits.
Jeg vil ikke dø alene.
Jeg vil ikke at du skal dø i det hele tatt.
AKTIV DØDSHJELP
Å VELGE EN VERDIG DØD
Nei...
Du lovte å sende skilsmissepapirene.
Hva er problemet?
Du er ung og forelsket, og ironi er den faste responsen.
La oss få like tatoveringer, og utrydde hykleriet med fleip.
Til døden skiller oss.
- Hei, mor. - Tanten din besvimte i dag.
Er hun okay?
Hun brakk armen og er innlagt på hjerteavdelingen.
- Hjerte...? På grunn av armen? - Nei, hun har smerter i brystet.
- Det var derfor hun besvimte. - Okay.
Hva gjør du?
- Hva behager? - Du er for nær min bil.
Hvis du riper den opp, blir det faen meg bråk.
Sa du at det blir faen meg bråk?
Ser du ikke at min bil ikke rører din bil?
- Hva faen feiler det deg? - Feiler meg? Dra til helvete!
Jeg må se om søsteren min vil leve, og om tantes hjerte kan fikses, -
- og parkeringsplassene her er faktisk jævlig trange.
Er dere sammen? Er den kødden far til barnet?
Har han noen gang brydd seg like mye om et menneske -
- som den forpulte bilen sin?
Hans største tragedie er at bilen kunne få en ripe. Hva gjør du?
- Jeg har bilnummeret ditt. - Du skal faen ikke gå.
Vil du ha polisenummeret og selvangivelsen min for ti år?
- Du er gal. - Faen ta deg, din jævla dritt!
Faen ta deg!
Faen!
- Er alt i orden? - Det var bare litt vrient å parkere.
De tok seg godt av tante.
Sykepleieren sa det var en rutineoperasjon.
Hun så oss i øynene og lo av vitsene våre.
Hvis du må på sykehus, så få vondt i hjertet, ikke hodet.
- Yolanda von Riesen. - Hei, mrs. Funk.
- Jeg trodde du hadde flyttet. - Ja, men jeg er tilbake.
- Tante ligger på sykehuset. - Tina Loewen?
- Hun har en hjerte-kar-sykdom. - Broren min får ny hjerteklaff.
Legene sier han er på beina om en uke.
- Husker du vår sønn Gerhardt? - Vi gikk i samme klasse.
Han bor i London nå. Han holder foredrag i hele verden.
Hvem skulle trodd det?
Ikke jeg.
Gerhardt så Elfrieda spille i London. Han hadde aldri hørt maken.
Vi oppmuntret henne alltid til å spille piano.
- Hva har du gjort? - Lært å være en god taper.
Yoli. Jeg lette etter deg. Jeg snakket med legen til Elf.
Elfrieda? Vi snakket om henne nå. Er hun også innlagt?
Hun skar opp håndleddene fordi hun ville dø.
- Hvordan har Gerhardt det? - La oss komme oss videre.
Det var godt å se deg. Hils Gerhardt fra meg.
- Hei. - Hei.
Hvordan har tante Tina det?
Utmerket, med tanke på en brukket arm og en hjerteoperasjon.
Og mor?
Tar det med stoisk ro, som vanlig.
Husker du brevene du sendte -
- da jeg slo opp med han i Montreal og bodde alene?
- Nei, jeg tror ikke det. - Det var et sitat av Paul Valéry.
Hver dag kom det et brev der det bare sto ett ord.
Åndedrag.
Drømmer.
Stillhet.
Usynlig ro.
Du vil seire.
Det tok flere måneder å ordne det, men da jeg gjorde det...
Jeg tror jeg aldri skrev og takket deg.
- Det gjorde du sikkert. - Sikkert ikke. Typisk meg.
Jeg har lest litt om Sveits.
Takk.
Men jeg tror det er på tide jeg glemmer hele Sveits.
Har du hørt om portugiseren Fernando Pessoa?
- Spiller han for Blue Jays? - Han er dikter. Det er boken hans.
- Han er død. Han begikk selvmord. - Hvem har ikke gjort det?
Hør på dette.
"I skumringens tilforlatelige fortrolighet, -
- der jeg venter på stjernene -
- ved vinduet i femte etasje der jeg skuer ut over uendeligheten, -
- beveger mine drømmer seg til rytmen av lange reiser -
- til ennå ukjente land -
- eller til land som er hypotetiske, eller umulige."
Nå kom jeg på at søsteren din smiler sånn som faren hennes.
Jeg tenker aldri på det, og så ser jeg henne, og...
- Oi. Å...! - Mor...
Det går bra, mor. Det går bra.
Hallo? Hei.
Okay. Ja. Vi kommer.
Ha det.
Det var Nic. Han sa Elf blir utskrevet fredag.
Nei.
Nei, det får de ikke.
Det har gått bra med legen, og for første gang på lenge -
- har jeg tenkt mye på musikken min.
Så jeg ringte Claudio og bekreftet turneen.
Det er riktig for meg nå.
Det føles endelig som om jeg er på fote igjen.
- Dr. Johns. - Ja.
Hun er ikke klar. Hun later som om hun er normal, -
- og du tenker sikkert: "Da skriver vi henne ut."
- Jeg ber deg å ikke gjøre det. - Hun er på rett vei.
Pasienten må føle at hun kan ta avgjørelser.
Hun kunne ta den avgjørelsen å begå selvmord.
Og den avgjørelsen vil ingen at hun skal ta.
Forrige uke var hun dypt deprimert, og denne uken...
Er hun bare bedre? Hva er årsaken?
Hun vil ta medisinen sin, så jeg må la tvilen komme henne til gode.
Mange pasienter i verre tilstand har blomstret opp -
- når de kom tilbake til hverdagslivet.
For å svare på spørsmålet kommer presten og legen -
- i de lange frakkene sine løpende over jordene.
Jeg har sterk koffeinabstinens, og gipsen klør som faen.
- Skal du opereres kl. 6 i morgen? - Ja.
- Er du engstelig? - Nei.
Kunne moren din overleve hjertekirurgi, så kan jeg også.
Vel, jeg får gå.
Nå skal du få sove.
Vi er familien Loewen. Det må du aldri glemme, Yoli.
- Vi er løver. - Ja.
Tantes operasjon var utført, og gikk fint.
Legen var fornøyd.
Så begynte organene hennes å svikte, ett for ett.
Dette er nesten for mye, mor.
Nesten.
EAST VILLAGE MENNONITTKIRKE
Tina var en sensasjon. Hun elsket store hatter med bred brem.
De plystret etter henne på gaten.
Hun elsket turer, å prate til langt på natt, -
- digre klemmer og gode kjøp.
Hun var en sterkt hengiven hustru, mor, tante -
- og storesøster for meg.
Da brudesløret mitt tok fyr fordi jeg sto for nært et lys, -
- løp hun hjem etter sitt eget slør og satte det på meg, i perfekt stil.
Men hun var best på kaffe.
Dagen før hun døde ba hun meg hente litt sterk kaffe.
Da den endelig kom dit... Neimen.
Klarte hun ikke drikke den.
Tina, vi vil savne ikke bare all hjelpen du gir, -
- men også ditt positive sinn, som spredte kjærlighet og velvilje.
Du var den siste løven.
Hvil i fred.
Livet lærer oss alltid noe.
Selv om noen leker med asken til hovedpersonen din, -
- skal du ikke slutte å fortelle historien.
Jeg sto i kø utenfor Notre Dame-kirken før begravelsen.
Mer enn 3000 hadde møtt frem.
Mannen foran meg spurte hvor jeg kom fra, -
- og han kunne ikke fatte at jeg hadde reist så langt.
Han var helten din.
Tross sine mange feil var han helten min.
Vi kom i prat, og hadde en herlig samtale om Trudeau.
Særhetene hans, evnene hans, livet hans.
Og så skjedde det noe besynderlig.
Mannen inviterte meg på fest hjemme hos seg.
Det var et veldig fint hus i et veldig fint strøk, med champagne.
Tenk dere meg i huset til en vilt fremmed.
Drakk du et glass champagne?
Nei. Å nei...
- Hallo? - Har du snakket med henne?
- Nei, men Nic er der. - Gid de tok telefonen.
- Jeg er som en klengete kjæreste. - Jeg er den dominerende moren.
Når jeg kommer, sier blikket hennes: "Jeg vet at du følger med."
Men det er umulig å la være.
Igjen. Okay.
Et øyeblikk.
Vet mor det?
Okay. Jeg ringer henne.
Hallo?
Mor, har du besøk?
Nei, hvordan det?
Yoli, hva har skjedd?
Si det.
Si det, Yoli.
Elf ba meg dra på biblioteket for henne.
Jeg sa vi burde spise lunsj først. Lunsjen var helt normal.
Så dro jeg på biblioteket, og hun sa hun ville ta en lur.
- Biblioteker og sivilisasjonen. - Hva?
Hun sa at biblioteker var sivilisasjonens grunnvoll.
Hun sa at når du låner en bok, gir du et løfte...
Om å levere den tilbake.
Du lover å komme igjen.
MARTYN BEGRAVELSESBYRÅ
Begravelsesbyrået sa at...
på grunn av skadene fra toget ønsker vi kanskje å se bare en hånd.
Jeg må se ansiktet til Elf.
Der lå hun.
Hullet i hodet var ikke pent sydd, og jeg tenkte:
"Hva slags kløne har sydd sammen ansiktet til søsteren min?"
Etter å ha stirret på henne i håp om at hun ville blunke, -
- åpne øynene og le av det absurde synet, -
- ombestemte jeg meg og følte stor takknemlighet overfor den -
- som hadde prøvd å gjenskape hennes skjønnhet en siste gang.
Elf, jeg har endelig bladd i din elskede D.H. Lawrence.
Jeg husker din vantro over at jeg ikke hadde lest den.
Du er så snobbete noen ganger.
Du hadde rett om første avsnitt av "Lady Chatterleys elsker".
"Vår epoke er egentlig tragisk. Derfor nekter vi å ta den tragisk.
Syndfloden har skjedd. Vi står mellom ruinene.
Vi har begynt å bygge nye, små boliger og nære nye, små håp.
Det er temmelig slitsomt, -
- for det er ikke rake landeveien inn i fremtiden.
Leve skal vi, hvor mange himler som enn har falt ned."
Eller hvor mye dritt vi står i til halsen.
Husker du da faren din ville åpne bibliotek i byen?
De eldste sa nei, men helt ulikt ham fortsatte han.
Han nektet å gi opp, og sa det var viktig for menigheten.
De sa at hvis han kunne skaffe 400 underskrifter, -
- ville de vurdere det.
- Hallo? - Er Elfrieda von Riesen der?
- Hvordan staves etternavnet? - R-I-E-S-E-N.
Mrs. Riesen ble utskrevet for flere uker siden.
Han gikk ut hver eneste kveld.
Han var sprø.
Har det ikke skjedd en feil? Hun var veldig syk.
- Hvordan vet dere at hun var klar? - Hvem er dette?
EAST VILLAGE BIBLIOTEK
Han var så stolt.
Bare tanken på det får meg nesten til å gråte.
Dette stedet er ei rønne.
Du får ikke kjøpt mye til hus i Toronto for din livsforsikring.
Hva med den månedlige gasjen, så du kan skrive ferdig romanen din?
Gasje? Tenk at du faktisk skrev det ordet i testamentet.
Så Virginia Woolf-aktig.
"En kvinne må ha penger og et rom for seg selv, -
- dersom hun skal skrive litteratur."
Du fikk mor til å flytte til Toronto.
Vi må samle troppene. Vi har mistet annenhver av mennene våre, -
- snart er spiskammeret tomt, og vinteren er på vei.
Det var ingen diskusjon.
Disse tre damene vil bo i dette gamle, usle huset takket være deg.
- Hvordan har du det? - Okay.
- Noen dager er bedre enn andre. - Det må være veldig hardt.
- Hun døde jo for egen hånd. - Ikke si "døde for egen hånd".
- Hva skal jeg si? - Hun begikk selvmord.
Hvis noen blir drept, sier du at de døde for en annens hånd?
Det er ikke "Greven av Monte Cristo".
- Det virker bare så egoistisk. - Hvordan kan det være egoistisk?
Hvis du ikke har lidd selv, kan du ikke bedømme det.
Kan jeg få en kopp til?
Jeg vurderer folks karakter ut fra evnen til å begå selvmord.
- Den skal være god. - Takk. Hva faen snakker du om?
Vladimir Putin? Aldri. Jeremy Irons? Ja.
Donald Trump? Helt utelukket.
Hva med meg? Hadde jeg klart å begå selvmord?
SISTE UTVEI
Jeg ble sjokkert over den gode mottakelsen "Siste utvei" fikk.
Noen ga gode anmeldelser -
- selv om den ble funnet ved liket til deres kjære.
Jeg må spørre deg om noe.
Hvorfor fortsetter du å ringe sykehuset?
Jeg gjør ikke det.
- Hva er det? - Jeg følger med på hva du gjør.
Jeg får med meg telefonregningene, samtalene, de tomme vinflaskene.
Alle årene du har lest krim gir endelig uttelling.
Bråker du med sykehuset fordi de skrev henne ut?
Det er en interessant teori.
Jeg vet ikke hva jeg gjør.
Du må holde opp.
De kødda det til.
Unnskyld.
Vi kan kjempe veldig hardt, men vi kan også innrømme et nederlag, -
- slutte å kjempe og kalle en spade for en spade.
Hva gjør du når en spade ikke er en spade?
Det fins ting i livet som ikke er spader, -
- og vi kan bare la dem være sånn.
Jeg er forfatter. Det er veldig vrient å la de spadene stå så uklare.
Jeg skjønner det.
Problemet er at smerten av å gi slipp på sorgen er...
Det gjør like vondt eller til og med enda mer vondt enn selve sorgen.
Det er meningen at vi skal leve videre.
Det er barnemishandling å se deg underskrive skilsmissepapirene.
Noen må være vitne til min fiasko, og er ikke avkommet best egnet da?
Den teorien skal jeg ta opp med psykologen min resten av livet.
Høres finfint ut, så lenge faren din betaler.
Er du okay?
Boka nærmet seg slutten. Romanen var en biografi -
- med nok villspor til å benekte alt, og nærmet seg 130 000 ord.
Jeg ville fortelle mor hva antall ord var.
Resultatet av anstrengelsene mine ville skuffe henne enda en gang.
Den var uten handling i Rotterdam. Ikke engang som en slags metafor.
Jeg var i en tilstand der ordene fløt, der jeg bidro til samfunnet.
Der jeg hadde utrettet noe. Der jeg hadde gjort mitt beste.
Jeg spør meg selv -
- om linjene allerede var trukket uten at vi visste det.
Elfs yndlingsdikt var "Om vennskap" av Samuel Coleridge.
"Også jeg hadde en søster. En eneste søster.
Hun elsket meg høyt, og jeg forgudet henne.
Hos henne øste jeg ut alle mine sorger små."
Trodde du virkelig at jeg ville få det skrevet på ryggen min?
Jeg var bekymret et øyeblikk, så ja. Det ville ikke vært helt ulikt deg.
Tenk å skulle forklare det for en fyr du skal ha i seng.
- Det ville ødelagt stemningen. - Jeg får nok aldri sex mer.
- Gi deg. Du er lekker. - Det er sant.
Jeg har noen ulemper som ikke fremgår så tydelig.
Husker du da vi så solformørkelsen?
Det var så kaldt.
Vi gikk med sveisehjelmer, vi?
- Hvor fikk du tak i dem? - Det har jeg glemt.
Det var en fyr jeg kjente.
- Det var fantastisk, hva? - Ja.
- Den totale formørkelsens bane. - Kaller man det det?
Ja. Husker du ikke hva far sa?
En total formørkelse kom over oss tidlig på ettermiddagen.
Den neste kommer ikke før om 1500 år eller så.
- Da går jeg nok glipp av den. - Det gjør nok jeg også.
Hvem vet?
Hva handler boken din om?
Oss.
Den handler om oss.
Oversettelse: Tron Furu Scandinavian Text Service