Îmi pare rău să o spun, dar nu acesta e filmul pe care îl veți vedea.
Filmul pe care îl veți vedea e extrem de dezagreabil.
Dacă doriți să vedeți un film despre un elf mic și fericit,
sunt sigur că sunt destule locuri libere în cel de al 2-lea cinematograf.
Oricum, dacă vă plac poveștile despre orfani deștepți
și suficient de plăcuți,
despre incendii dubioase, lipitori carnivore,
mâncare italiană și organizații secrete,
atunci rămâneți
în timp ce vă voi depăna
povestea plină de tristețe, a copiilor familiei Baudelaire.
Numele meu e Lemony Snicket,
și e trista mea datorie să documentez această poveste.
Violet Baudelaire, cea mai mare,
a fost una din cele mai strălucite inventatoare de 14 ani, din lume.
Oricine o cunoștea bine pe Violet, putea spune că inventa ceva
când părul îi era legat cu panglica.
Într-o lume, de obiecte abandonate și materiale aruncate,
Violet a știut că va găsi întotdeauna ceva.
Ceva ce ar fi putut fi modelat, în aproape orice aparat,
pentru aproape orice ocazie.
Și nimeni nu era mai potrivit să-i testeze invențiile,
decât fratele ei.
Klaus Baudelaire, mijlociul, iubea cărțile.
Sau, mai degrabă, lucrurile pe care le-a învățat din cărți.
Părinții Baudelaire aveau o bibliotecă enormă în conacul lor.
O cameră plină cu mii de cărți, despre aproape orice subiect.
Și nimic nu-i plăcea mai mult lui Klaus,
decât să-și petreacă amiaza, umplându-și creierul cu conținutul lor.
Și tot ce citea, ținea minte.
Sunny, mezina, avea interese diferite.
Îi plăcea să muște lucrurile și avea 4 dinți ascuțiți.
Puține erau lucrurile din care Sunny nu mușca cu plăcere.
Sunny era la vârsta, la care unii vorbesc
printr-o serie de țipete de neînțeles.
De exemplu:
ce probabil însemna,
"Uită-te la personajul misterios, ce apare din ceață."
Sau poate,
"Ce face un bancher ca dl. Poe
târându-se prin nisip ca să ne găsească la Briny Beach?"
Copii,
mă tem că trebuie să vă informez cu privire la eveniment nefericit.
Îmi pare foarte rău, să vă spun asta, dar părinții voștri au pierit într-un incendiu,
care v-a distrus întregul conac.
Dacă ați pierdut vreodată pe cineva foarte important pentru voi,
atunci cunoașteți deja sentimentul.
Și dacă nu ați pierdut,
atunci nu vi-l puteți imagina.
Nimeni nu cunoaște cu precizie cauza incendiului.
Împreună cu colegii mei, am cercetat cât de bine am putut.
Dar tot ce am descoperit a fost că, incendiul
a fost provocat de la mare distanță,
prin refracția și convergența luminii.
Și în câteva momente, întregul conac era în flăcări.
Și la fel ca misterul sursei flăcărilor,
alte mistere au erau pe cale să li se dezvăluie copiilor.
Orice familie are secretele ei, uși rămase închise.
Dar după cum a descoperit Klaus,
cea mai mică descoperire, îi va învălui mintea în întrebări.
Ce era cu acest ochean, ascuns în biroul tatălui său?
Mai erau oare și alte secrete despre viața părinților lor, pe cale de a fi descoperite?
Întrebările de care se temea acum, ar putea rămâne fără răspuns.
Și astfel,
copiii familiei Baudelaire au devenit orfanii Baudelaire.
Am încercat să te avertizez.
Acesta e un moment foarte bun, să părăsești cinematograful,
sufrageria sau avionul în care filmul acesta rulează.
Nu e prea târziu să vezi un film despre un elf mic și fericit.
Da. Veniți cu mine.
Acum, ca director al firmei Mulctuary Management
și executorul testamentar al părinților voștri,
am obligația legală de a vă administra averea până veți ajunge la majorat
și să vă dau în grija celei mai apropiate rude.
Așa că vă dau în grija iubitului vostru Conte Olaf,
care locuiește aici în oraș, la doar 37 de cvartale distanță.
Nu cred că "iubitul", e cuvântul potrivit.
Nu cunoaștem nici un Conte Olaf.
Ba da, sigur că-l cunoașteți.
E ori al treilea văr, șters de 4 ori
ori al patrulea văr, șters de 3 ori.
Și e actor, după profesie. Nu-i așa că e palpitant, copii?
Ar trebui să vă considerați norocoși, copii.
Acest tip de generozitate e rar la o persoană cu profesia lui.
Iată-ne, noua voastră casă.
Nu e fermecătoare, copii?
O, bună.
Cred că voi sunteți copiii familiei Baudelaire.
Bună.
Mi-a părut atât de rău când am auzit de accident,
dar m-am bucurat să aud, că veniți aici.
Bun venit. Sunt Justice Strauss de la judecătoria orașului.
Eu sunt Violet. Și acesta e fratele meu, Klaus, și sora mea, Sunny.
Poe, Mulctuary Management. Ce mai faceți?
Minunat.
Casa dumneavoastră e atât de frumoasă.
Mulțumesc.
Vă rog să fiți de-ai casei. Să veniți să mă vizitați oricând.
- Să vă vizităm? - Vreți să spuneți,
că nu stați cu Contele Olaf?
Să trăiesc cu...? Cu Contele Olaf? Nu.
Nu, nu, nu, nu. El e vecinul meu.
Intrați.
Nu am toată ziua la dispoziție. Intrați.
Bună, bună, bună.
Eu sunt iubitul vostru Conte Olaf.
Bun venit în superba mea casa.
Sper să găsiți alinare în bezna călduroasă a...
...a penelor pufoase.
Sau cum grecii antici ar spune..
Orphanis...
...encribo...
...bla, bla, bla.
Muzica are un crescendo, încheind pe piciorul drept,
și încheind cu un final ca la Fosse.
Nu e exact ce urmăream, dar ați prins ideea.
Draga mea...
...Violet.
Încântat.
Ce mai faci?
Și acesta trebuie să fie Klaus.
Tânărul Klaus.
Partea ta stângă, e partea bună.
Și...
...ce e asta?
Scuze, nu vorbesc pe limba maimuțelor.
Banana.
Sunny e sora noastră.
Sincer, arătați ca un grup trist. Ce e cu tristețea?
Părinții noștri tocmai au murit.
O, da, desigur. Îngrozitor.
Stai, să mai fac asta o dată.
Zi-mi replica din nou. Repede, până nu uit.
Părinții noștri tocmai...
...au murit?
O, da.
Dle. Poe...
...voi crește acești orfani
ca și cum ar fi doriți.
Și deși i-ai considera o povară, un sacrificiu,
te înșeli, dle.
Și ar trebui să-ți fie rușine.
Ideea.
Oricum, unde semnez pentru aver... Adică...
...copiii.
Nu vei fi tutore oficial, până la audierea de marți dimineața.
Și ce să fac cu ei până atunci?
Pardon?
Am vrut să spun...
Tragi de fiare? Arați bine. Sănătos, adică.
Mai bine mă întorc la bancă.
Nu poți sta să bei ceva?
Un pahar de porto? Sanka?
- Cred că aș putea... - Pe altă dată, atunci.
Copiii, dacă aveți nevoie de ceva, simțiți-vă liberi să...
O, nu, suntem bine. Suntem toți bine.
Orice întrebare...
Știu că umila mea rezidența
nu se compară cu conacul Baudelaire,
dar voi pune mâna pe ceva bani, în curând,
și cred că va fi
chiar încântătoare, când va fi gata.
Să facem un tur?
Aceasta e sufrageria.
Bucătăria. Știu ce gândiți:
"Acest loc ar avea nevoie de puțin TLC."
Sper că v-ați făcut vaccinul antitetanos. Antipolio. Variolă. Tifos. Malarie.
Aici e camera de distracții sau de zarvă.
Mi s-a spus că tavanul se poate reface cât ai bate din palme.
Nu vă e frică de înălțime, nu?
Imaginează-ți. O maimuță să se teamă de înălțime.
Domeniul meu.
Pe aici.
Ce e acolo sus?
Turnul...
...în care nu veți intra niciodată...
...sub nici un fel.
Și aici veți dormi, dacă timpul o permite. Noapte bună.
- Dar soarele e încă sus. - "Dar soarele e încă sus."
Nu știu dacă ai observat asta,
dar prima impresie e de obicei total greșită.
De exemplu, când Sunny s-a născut, Klaus nu a agreat-o deloc.
Dar pe la vârsta de 6 săptămâni, amândoi erau nedespărțiți.
În privința Contelui Olaf,
Orfanilor!
nu se înșelaseră.
În fiecare dimineață, Contele Olaf le ordona copiilor
să facă multe treburi casnice groaznice.
După care se strecura în misterioasa cameră din turn.
Și pe cât de nefericită ar părea situația lor,
părea că se va înrăutăți.
...o cadă plină de gheață în Baja,
și mi-am dat seama că aceste fete istețe, mi-au furat rinichiul.
- Nu! - Nu!
Imaginați-vă ce uimit am fost.
Orfanilor, aceasta e trupa mea.
Trupă, aceștia sunt orfanii.
Nu par bogați.
Omuleți mici și urâți.
De ce nu sunteți în bucătărie, să ne pregătiți cina?
Cina?
E cuvântul francez, pentru masa de seară.
Pe spate. Întoarce-o.
O vom lua în sufragerie la 20:00.
Și ne așteptăm la o liniște absolută, cât timp ne repetăm piesa.
- Dar nu am mai pregătit cina până acum. - E 19:30 deja.
La ora 8!
Paste să fie.
Ok. Să începem cu distribuirea rolurilor.
Acum,
cine o să joace
rolul celui mai chipeș conte din întreaga lume?
Ați face-o dumneavoastră, dle?
Bine.
Pasta puttanesca, o chestie italiană cu foarte puține ingrediente.
Superb.
Sunny. Puțin ajutor.
- Ok, avem nevoie de o oală. - Nici o oală.
- Și de o strecurătoare. - Nici o strecurătoare.
Mulțumesc.
Și de o cratiță.
Asta e o mică parte din ceea ce eu numesc "Scaunul electric."
Cred că cineva ar trebui să-l pornească.
E cineva acolo?!
Strecurătoare. Incredibil.
Sunny, cum merge treaba cu oala?
Sunny, aia nu e o oală. E o scuipătoare.
O scuipătoare? Adică, ca și...?
O vom spăla de 2 ori.
Ei?
E bună. E foarte bună.
Cât timp mai avem?
Să ne întoarcem în preistorie,
când dinozaurii au condus pământul.
Orfanii Baudelaire sunt chemați la bară.
Ce vrei?
Cina e servită.
Puttanesca.
Cum mi-ai spus?
Sunt paste. Paste puttanesca.
Unde e friptura de vită?
Friptura de vită?
Vită. Da. Friptură de vită.
E termenul suedez pentru vita care e friptă.
Dar nu ne-ai spus că vrei friptură de vită.
Știți, e o lume mare afară, plină de orfani disperați,
care ar da orice,
doar pentru a fi eclipsați de umbra realizărilor mele.
Dar mie nu-mi pasă de ei.
Am ales să-mi deschid inima,
către voi doi, copii iubiți
și către hidoasă voastră maimuță.
Tot ce vă cer în schimb, e ca voi să faceți fiecare lucru care-mi trece prin minte.
În timp ce eu mă bucur de averea enormă, pe care părinții voștri au lăsat-o în urmă.
- Nu. - De ce, mic...
E timpul ca voi, copiii, să învățați ce e respectul.
Pune-o jos!
Monstrule!
Ați văzut toți. Băiatul a alunecat.
Nu vei primi un cent, până când Violet nu împlinește 18 ani.
Serios?
Cine zice asta?
Legea. Verifică.
Îl vom suna pe dl. Poe pentru asta, chiar acum.
Zău?
Sunt foarte dezamăgit de voi, copii.
Unde am rămas?
Ești bine?
Nu.
Klaus, ce faci?
- Plec. - Unde?
Acasă.
Aceasta e casa noastră acum.
Asta nu e acasă.
Acasă, e unde părinții te duc la culcare seara.
Unde te învață să mergi cu bicicleta.
Sau unde sunt emoționați în prima ta zi de școală.
Aici nu e acasă.
Cum ne-au putut face asta?
Sunt doar răi.
Nu ei. Mama și tata.
- Klaus! - Ce?
Violet, și tu te gândești la asta. Cum au putut?
Nu au avut nici un plan pentru noi?
Poate au avut un plan.
Mie nu mi se pare.
Îți amintești când mama și tata au fost în Europa?
Și am crezut că ne-au abandonat, fiindcă nu ne-au scris deloc.
Apoi am aflat că ne-au scris o scrisoare lungă.
Numai că s-a pierdut la poștă.
Îți amintești ce vinovați ne-am simțit, fiindcă am gândit rău despre ei?
Acum e la fel.
Nu, nu e.
De ce?
Fiindcă nu sunt în Europa. Nu se mai întorc.
Crezi că ne vom mai simți ca acasă, vreodată?
"Sanctuar"
cuvântul semnifică, "un loc sigur, într-o lume tulburată. "
Ca o oază în deșert, o insulă într-o mare furtunoasă.
Copiii și-au petrecut seara în sanctuarul pe care l-au construit împreună.
Îl văd. Îl văd.
Dar în inimile lor știau că lumea cu probleme se află în spatele ușii.
O lume care, sunt trist că o spun, poate fi descrisă în 2 cuvinte triste.
Custodie permisă.
Mulțumesc, Înălțimea Voastră. E o plăcere să fac afaceri cu dvs.
Copii, am analizat situația noastră,
și am realizat că am fost puțin distant, ca să spun așa.
În cazul de față e un cuvânt mare, ce înseamnă...
Răul pur.
...dur, dar cinstit.
Dar acum că suntem o familie, mă pot revanșa față de voi.
Pot fi cel mai bun tată.
Știu. Să ne oprim pentru o gustare.
Sifon. Sifon. Banană.
Am înțeles.
Violet, unde au dispărut încuietorile?
Bună. Plec într-o plimbare nevinovată la țară
cu copiii mei, pe care-i iubesc.
Merge bine ceasul?
Ce e?
Cred că e un program.
Kiwi cu pepene verde. Favoritul meu.
Du-te!
- A luat cheile. - Încearcă totul.
Conte Olaf? Bună. Poe.
Vă sun în legătură cu întrebarea despre moștenire pe care ați pus-o.
- Dle. Poe, mulțumesc lui D-zeu. - Cine e?
Sunt Violet Baudelaire. Suntem în mașina Contelui Olaf.
O, bună, Violet. Unde e Contele Olaf?
Nu e aici acum, dar...
Conduci mașina singură?
Nu. Suntem... Mașina e pe șinele de tren și trenul vine.
Scuze, Violet, nu aud nimic. Conduc în vecinătatea unui tren!
Vom fi loviți de tren.
Corect. Da. Nu aud din cauza trenului!
Te sun când ajung la bancă! La revedere!
Klaus, ai citit cărți despre trenuri. Ce facem acum?
Macazul.
Acolo!
E prea departe.
Nu. Trebuie să existe ceva, cu ajutorul căruia să-l putem trage.
- Nu e nimic acolo. - Întotdeauna e ceva.
Sunny, rupe capul acelui elf.
Repede, trage-l înapoi.
- Violet. - Sunt atentă.
Nu vreau să te grăbesc.
- Bună aruncare. - Mulțumesc. Trage.
Dle. Poe. Dragă dle. Poe. Nu putem discuta despre ca doi oameni rezonabili?
Îmi pare rău, Conte Olaf.
Să permiți unui copil de vârsta lui Sunny să conducă o mașină
e pur și simplu, anormal.
A încercat să ne omoare.
Să nu exagerăm, Klaus. Mașina nu era, nici măcar băgată în viteză.
Pot vorbi cu copiii, puțin, între patru ochi?
La revedere, copii.
A fost distractiv.
O să vă vin de hac. Oriunde ați merge,
orice ați face, o să vă găsesc.
Sunteți ca și morți.
Poți să-i iei, dle. Poe...
înainte să-mi pierd cumpătul.
A păcăli un ticălos talentat
poate părea mult, pentru o zi de lucru, pentru 3 orfani ingenioși.
Dar copiii familiei Baudelaire și-au savurat victoria,
în timp ce se îndreptau spre noua lor casă.
Ce îi așteaptă de acum înainte, e nesigur,
dar rămân optimiști,
că următorul tutore va fi mai bun decât ultimul.
Sau cel puțin nu va încerca să-i zdrobească cu un tren.
Știi ce fel de om de știință e?
Nu, nu știu. Am fost prea ocupat să fac aranjamentele pentru voi trei.
Nu am avut timp de bârfă.
Bună!
O, Dumnezeule.
Uită-te la tine. Tu trebuie să fii Violet.
Îți amintești de mine? Cred că nu.
Erai doar un bebeluș pe atunci.
Și, Klaus, nu ne-am întâlnit niciodată. Cum...?
Ce strângere aspră. Ca un piton din Burma.
Și Sunny. Micuța Sunny. Semeni atât de mult cu scumpa ta mamă.
Mulțumesc mult, dle. Poe. Mă descurc eu, de aici.
O, poate ar trebui să intru.
O, chiar vă rog.
Ne poți ajuta să culegem viermii din stomacul
vâscos al șarpelui Boa.
Copii, țineți minte, dacă aveți nevoie de mine, oricând,
mă găsiți prin telefon sau fax.
O zi bună.
Am scăpat de el, nu-i așa?
Intrați. Intrați. Nu e timp, și trebuie să împachetăm.
Să împachetăm?
Ai zis "împachetat"?
O, da. Trebuie să strângem tot echipamentul.
Apoi ar fi cele indispensabile, precum hainele și așa mai departe.
Și trebuie să etichetăm toți șerpii care vin cu noi.
Unde vin?
O, n-am menționat că mergem în Peru?
- Nu. - Da, mergem în Peru.
Mâine dimineață. Nu e palpitant?
Pe aici, către camera reptilelor.
Bine ați venit în umilul meu cămin.
Voi copii, știți ceva despre șerpi?
Doar ce am citit în cărți.
Nu, nu prea multe.
Cred că avem pe aici unul sau două lucruri ce nu le găsești în cărți.
Îl voi pune pe tipul ăsta mare la culcare și vă voi face cunoștință cu câțiva din prietenii mei.
Pe aici...
Aceasta e cobra cu 2 capete.
Bun spirit de observație.
E un el sau o ea?
Habar n-am. Nu am considerat că e politicos să întreb.
Și aici, broasca tibetană cu 3 ochi.
Nu-l putem opri pe ăsta din cântat. Ribbit.
Și acum, copii, trebuie să vedeți ultima mea descoperire.
Am găsit-o în Tanzania. E unică. Incredibila viperă mortală.
Asistentul meu, Gustav, și eu, cred că suntem singurii oameni care au văzut-o vreodată.
O, scuze. Panglica de la mașina de scris mi s-a blocat.
Stai să-l ajustez puțin.
Corect.
Gata.
Acum,
unde am rămas?
O, da. La atacul incredibilei vipere mortale.
Nu-ți fă griji, micuțo. E în regulă.
Nu îți poate face rău. Iată.
Incredibila viperă mortală nu-i poate face rău?
Nu. Nu, nu, nu, nu.
E cam prostuță.
Una din cele mai nevinovate și prietenoase creaturi
din regatul animalelor.
E un nume impropriu.
Îi spun așa doar pentru a face o farsă indivizilor scorțoși
de la Societatea Herpetologică.
Unchiule Monty, de ce mergem în Peru?
Tocmai în dimineața asta mă întrebam,
"Cum vom reuși să ieșim din oraș împreună?"
Și m-am gândit, "Peru." Au șerpi în Peru, nu-i așa?
Dar de ce plecăm din oraș?
Violet, știi că șerpii se tem mai mult de tine, decât te temi tu, de ei?
Puțini oameni știu asta.
Când sunt amenințați, un șarpe se va retrage într-un loc
liniștit, sigur, izolat.
Un sanctuar. Unde se simt protejați.
De aceea am ales Peru.
Stai, acel ochean. Am văzut unul identic la tatălui nostru în...
Va fi destul timp de taclale, mai încolo.
Dar acum, am nevoie de un inventator,
un cititor,
și un mușcăcios.
Cunoașteți pe cineva?
Petunia, ce ți-am spus despre asta?
Crede că sunt un copac.
Cred că știu cântecul. Cred... cred că părinții noștri obișnuiau să ni-l cânte.
Cu siguranță. Cum am făcut și eu pentru ai mei.
- Ai avut copii? - O, da.
Și o soție și o casă.
Până la incendiu.
Incendiu?
Cred că știu mai bine ca oricine, prin ce treceți.
Dar va fi bine.
Vom fi printre oameni care ne înțeleg. Oameni ca noi.
Oameni care apreciază copiii unici
care pot citi, inventa și mușca lucrurile.
Unchiule Monty, de ce faci toate astea pentru noi?
Nu asta face familia?
"Și astfel copiii familiei Baudelaire s-au dus în Peru
și împreună au avut aventuri minunate,
cu noul lor tutore, iubit și minunat.
Sfârșit. "
Acestea sunt cuvintele, pe care aș vrea cu disperare să le pot bate la mașină.
O, aș da orice să spun că povestea se termină aici.
Dar vai, misiunea mea nu e să urzesc finaluri fericite,
unde nu își au locul, ci să raportez evenimentele reale
din viețile nefericite ale copiilor familiei Baudelaire.
Și oricât m-ar durea,
trebuie să mărturisesc că problemele lor abia au început.
Și au făcut-o cu 2 note muzicale.
Bună.
Îl caut pe doctorul Montgomery Montgomery.
Sunt Stephano. Sunt italian,
și sunt aici pentru a-l asista în cercetările sale, cât de bine pot.
De asemenea, să ușurez și să rămân un simplu observator.
Ești Contele Olaf.
De ce spui așa ceva?
Nu am întâlnit niciodată o persoană asemeni Contelui Olaf,
și dacă aș fi întâlnit,
sunt sigur că ar fi arătat și vorbit complet diferit.
Ești Olaf, și nu te lăsăm înăuntru.
Poate ar trebui să îți reevaluezi ipoteza.
Oricum, de aceea nu ar trebui să vă jucați cu unul din astea, copii.
Cuvinte înțelepte, într-adevăr, dle. Stephano.
M-ai prins făcând pe mentorul.
Să fii binecuvântat că ai venit atât de repede.
Nici o problemă, nici o problemă.
Asistentul meu, Gustav, s-a îmbolnăvit și a sunat acum o oră.
Ar da orice, să fie aici, acum.
Mulțumesc lui Dumnezeu că ai fost disponibil.
Sunt un fan, dacă îmi permiteți să mă destăinui.
Munca dvs. mi-a influențat profund cercetările,
la Acvariul Monterey Bay...
...legate de șarpele de mare.
E un animal cu o dispoziție schimbătoare.
- Poate ar trebui... - Am fost mușcat de 43... 700 de ori.
În mare parte la față.
O mare parte din ea a fost reconstituită.
Dar cred că s-au descurcat al naibii de bine,
deși mustața mea e puțin strâmbă.
Mă întreb dacă aș putea lua copiii să mă ajute cu bagajele.
Partea stângă, mi-e provocată neurologic.
- Desigur. Copiii... - Unchiule Monty...
Vă rog. Să nu fim neciopliți cu oaspetele nostru.
Acum, mergeți.
Ce mai pune la cale?
Nu știu.
Nu există un moment potrivit, desigur, pentru un escroc notoriu să apară.
Dar momentul apariției lui Olaf,
tocmai când secretul doctorului Montgomery, urma să fie dezvăluit copiilor,
era de nesuportat pentru Klaus.
Violet, ascultă-mă.
Ocheanul lui Monty. Am văzut unul identic în biroul tatei.
- Klaus, e doar o coincidență. - Violet, nu.
Totul se întâmplă cu un motiv.
Copiii ne vor ajuta considerabil cu cercetările din Peru.
Ai experiență cu copiii?
Copiii sunt ciudați și străini mie.
Nu am fost cu adevărat copil niciodată.
Știu că sunt o parte importantă a ecosistemului.
Nu ne va lăsa niciodată singuri, cu Monty.
Trebuie să-i trimitem un mesaj.
Mă ocup eu.
Hrăneam murena,
și desigur, am devenit sigur pe mine.
Doar de atât e nevoie. Doar o singură dată.
Doar o dată.
Aveam peștele afumat în gură, și i l-am oferit.
Și era o echipă de la National Geographic acolo.
Au filmat toată scena.
Și, multă lume nu știe asta despre murene,
doar crezi că știi, "Acesta nu poate fi un animal teribil de puternic."
Adică, sigur, are o anumită putere,
dar cum poate trage fața unui om în adăpostul ei?
Oricum, pe scurt,
cutele, chirurgie estetică...
Dar așa e, din câte știu, Peru e un loc minunat.
Plajele. Oamenii.
Legile relaxate privind tutela.
Legile relaxate privind tutela?
Am zis asta?
La naiba cu neurotoxina.
Stephano, ai un dar extraordinar de a povesti.
- Nu-i așa, copii? - Da.
Mă întrebam, oare te-ar deranja să o mulgi pe Petunia în locul meu?
Petunia. Mulsul... Vezi, ceea ce...
Aș putea doar să...?
Da, sigur. Voi încerca cu asta.
Obișnuiau să-mi spună Old MacDonald în laborator,
fiindcă mulgeam chestiile astea toată ziua.
Dar micile ugere, sunt greu de găsit.
Oricum, de ce nu iei aia
și dă-i înainte, poți să începi fără mine, și apoi...
Nu cred că mi-am adus echipamentul de muls. Voi căuta unul.
Se mai uită?
Da.
Nu te uita la mine. Prefă-te că vorbești cu Klaus.
Bine.
Am primit mesajul tău. Nu-ți face griji. Știu.
- Știi? - Da.
O murenă nu ar mânca niciodată o scrumbie afumată. E prea sărată.
Și ai văzut ce privire arunca săculețului,
în care țin șerpii veninoși exotici?
Aveați dreptate copii. Stephano e un impostor.
Da.
E un spion al Societății Herpetologice.
E aici să fure incredibila viperă mortală.
- Nu. - Nu. Unchiule Monty...
La naiba. S-a terminat. Așteptam atât de mult mulsul.
Nu e timpul să mergeți la culcare?
Absolut. Începem devreme mâine, copii.
Mergeți.
Noapte bună.
Și dacă deveniți agitați peste noapte,
sunt chiar la capătul holului, și am somnul foarte ușor.
De fapt, nici nu prea dorm.
Aveți voie să umblați pe hol?
Nici nu credeam.
Petunia, îți voi duce dorul.
Ești o fată atât de bună, nu-i așa?
O fată atât de drăguță.
Ești. Da, ești.
O, da, ești.
E un lucru curios, moartea cuiva drag.
Unchiule Monty?
E ca și cum ai urca scările, către dormitor pe întuneric
și crezi că mai este o treaptă, când de fapt, nu mai este.
Calci în gol,
și o clipă ai o surpriză neplăcută.
Unchiule Monty?
Copiii sufereau nu numai pentru unchiul lor,
ci și pentru delicata speranță, că își găsiseră din nou un cămin.
O speranță ce, mulțumită unui actor escroc, se năruia încet.
Mă simt responsabil, într-un fel, de această tragedie.
Ar fi trebuit să-l avertizez eu însumi,
că incredibila viperă mortală
e cel mai veninos șarpe din întregul ecosistem.
Trebuia să-mi dau seama. Eu l-am descoperit.
Ce-ai făcut?
Domnule detectiv?
Micuțo, ușa coliviei mari e deschisă, înăuntru nu e nici un șarpe. Om mort.
Știi la ce mă gândesc?
Mă gândesc, "Cine m-a trezit la 9 dimineața, pentru asta?"
Cu siguranță e mușcătură de șarpe. Fără îndoială.
Mușcătură de șarpe, fără îndoială. Mulțumesc, doctore.
Nu înțelegi, incredibila viperă mortală nu l-ar fi putut ucide,
fiindcă e una din cele mai puțin, periculoase și prietenoase creaturi
din regatul animalelor.
Te superi dacă sar peste raport, în problema asta?
Cred că așa ar fi mai bine. Acești copii au trecut printr-o schimbare majoră.
Mă întreb dacă e o idee bună, să le schimbăm planurile acum.
Trebuia să pornim spre Peru mâine,
- și biletele sunt nereturnabile. - Nu.
Doctore, ce crezi?
Ar putea fi singura lor șansă, de a deveni mai apropiați de tine.
Apropiați. Mulțumesc, doctore.
Din interviurile cu martorii, care au fost acolo, în acea zi,
am învățat următoarele despre planul tinerilor Baudelaire:
Curajoasa Sunny a pornit
și s-a apropiat de incredibila viperă mortală
cu un singur gând.
Nu, acela e Contele Olaf, și acel doctor e complicele lui.
A încercat să ne omoare cu trenul.
- Și de unde a făcut rost de un tren, acest om? - De unde să iau un tren?
Copii, ajunge cu prostia asta.
Dl. Stephano nu seamănă, absolut deloc cu Contele Olaf.
Cine e acest incredibil de chipeș Conte Olaf, de care tot vorbesc ei?
Contele Olaf e fostul lor tutore, care a făcut o greșeală de judecată.
Dar tatuajul? Contele Olaf avea tatuat un ochi pe gleznă.
Fac orice pentru copii.
Iată! Curat-lună.
E actor. L-a acoperit cu machiaj.
Doctore, mă întreb dacă mă poți ajuta să-i escortez
- acești copii la mașină. - Nu. Dle. Poe...
- Nu, dle. Poe! - O să vă trimit o carte poștală.
Asupra unui singur lucru, au fost de acord toți martorii.
Sunetul, pe care l-au auzit, a fost atât de șocant, atât de neașteptat,
încât îi mai bântuie și azi.
La naiba. Era un personaj atât de bun.
Fiți siguri copii, că autoritățile îl urmăresc pe dl. Stephano,
din cap și până în picioare.
Demonul italian.
Deși erau în custodia unui bancher trist, fără idei,
Copiii familiei Baudelaire au sărbătorit demascarea Contelui Olaf,
în timp ce își croiau drumul pe suprafața înghețată a lacului Lachrymose.
Dar Klaus nu era genul care gândea la suprafața lucrurilor.
Știa că era ceva în spatele călătoriei lor,
deși tot ce avea era un ochean,
vestea unui alt incendiu groaznic și 2 cuvinte pe o bucățică de hârtie.
Mătușa Josephine?
N-am auzit de ea niciodată.
Nu ți se pare ciudat că nici una din rudele noastre nu se înrudesc cu noi?
Mătușa Josephine?
Baudelaire? Voi sunteți?
Da.
O, bine.
Intrați. Intrați. Intrați.
Uraganul Herman trebuie să ajungă aici, în orice moment.
Violet! Uită-te la tine.
Bună.
Veniți, repede. Repede, copii.
- Ce? Ce? - Ce s-a întâmplat?
Nu așa repede. Vă puteți împiedica de preșul cu "Bun Venit"
și să vă decapitați singuri.
Deci, repede, dar nu prea repede, bine?
Îmi pare rău, că e atât de răcoare aici.
Uneori e așa de frig, că abia mai suport.
Vrei să aprind radiatorul pentru tine, mătușă Josephine?
O, nu. Nu aprind niciodată radiatorul. Mă tem că ar putea exploda.
Copii, trebuie să vă cer să nu folosiți nici una din mânerele din casă.
Împingeți doar lemnul ușii, și se va deschide.
De ce?
Mă tem întotdeauna, că clanțele
se vor fărâmița într-un milion de bucăți mici,
și una din ele mă va lovi în ochi.
"Delmo" nu e un cuvânt.
Văd că va trebui să o învăț engleza așa cum trebuie.
Gramatica e cea mai mare bucurie în viață, nu crezi?
- Cu siguranță. - Iubesc gramatica.
Perfect. E bună, supa caldă.
De fapt, e supă de castraveți, de la rece.
Nu gătesc niciodată, nimic cald.
Mi-e teamă că soba va plezni în flăcări.
Unde e fratele tău?
În bucătărie.
Klaus?
Ce faci?
Șervețele.
Șervețelele sunt aici. Vino de la frigider. Dacă cade, te va zdrobi.
Bine.
Ați vrea să vedeți niște poze?
Ai grijă. Să nu te tai în coperți.
Acesta e Ike?
Nu era chipeș?
Tot ce ai făcut, mătușă Josephine.
Ai dresat lei?
Eram chiar aventuroasă, când Ike mai trăia.
Unchiul Monty? L-ai cunoscut pe unchiul Monty?
Nu. Asta nu e o poză prea bună, de-a mea.
Stai, e...? Aceia sunt părinții noștri?
Acesta era un fel de club?
De ce aveți toți aceste binocluri?
Nu-mi place cum arăt în poza aia.
Ike a murit în incendiu?
Nu, nu, nu, nu. Copil prostuț, nu.
A fost mâncat de lipitori.
Vino, să-ți arat.
Ai grijă la candelabru, copile. Dacă cade, te va împresura.
Ike și eu am explorat fiecare golfuleț a lacului Lachrymose,
de la portul Horrid,
până la "Peștera Închegată", în depărtare.
Și în apropierea pietrei acelea, ne-au atacat lipitorile.
Lipitorile de aici au 6 rânduri
de dinți foarte ascuțiți, și un nas foarte ascuțit.
Sunt oarbe, dar pot mirosi mâncarea din om, de la mulți kilometri depărtare.
Și dacă miros mâncare, vor veni în roi.
I-am spus, "Ike, trebuie să aștepți o oră înainte de a intra în apă."
Dar...
...el a așteptat numai 45 de minute,
și...
Îmi cer scuze, copii.
Klaus!
Aceea a fost camera lui Ike.
Dumnezeule, nu-mi place aici.
Mătușă Josephine, te-ai gândit vreodată,
să te muți în altă parte?
Poate dacă te-ai muta de aici te-ai simți mai bine.
Nu aș putea niciodată,
niciodată, să vând casa asta.
Mi-e groază de agenții imobiliari.
Sunt două tipuri de frică:
rațională și irațională.
Să-ți fie frică de agenții imobiliari, e o frică irațională.
Am nimerit prost?
Trebuie să o scoatem din casă.
Fiți atenți la acele avocado. Sâmburii ne pot rămâne în gât.
Și fiți atenți la acea teleguță. S-ar putea desprinde, și să ne calce.
Totul e bine, mătușă Josephine.
Dumnezeule Atotputernic Iehova.
Ciuma neagră! E ciuma neagră?
Nu, a fost numai vina mea.
Nu pot să-ți spun cât de rău îmi pare,
că am dat peste sora ta așa.
Mătușă Josephine, acest...
Sunteți două frumoase, coniță.
Mai ales tu.
Mătușă Josephine...
Dar permite-mi să mă prezint.
Nu, permite-ne lui Klaus și mie să-l prezentăm.
- Acest... - "Klaus și eu."
Nu contează. Acesta e...
Nu contează?
Te joci cu mine, fato?
Poate e doar incoerența unui expert în pescuit,
dar gramatica e cel mai important lucru,
din această lume, pentru mine.
Este?
E tot tacâmul cu cățel și purcel.
Păi, fără gramatica ta corectă,
toată panarama naibii se poate întoarce cu fundu-n sus.
Ei bine, fără îndoială poți fi elocvent.
Pot s-o scol și s-o frec până cade.
Bineînțeles că asta ar fi complet la alegerea ta, coniță.
Căpitanul Sham...
...la dispoziția dvs.
Minte. E Contele Olaf.
Acel om oribil de care mi-ai spus? Unde? Cine?
- Chiar în fața ta. - Unde e?
- În spatele Căpitanului Sham? - Nu.
O să-i arăt vreo două. O să-i trag un perdaf, fiule.
Căpitanul Sham e Contele Olaf.
Nu mai trec prin asta, iar.
Copiii porumbului!
Klaus!
De ce i-ai făcut asta, bietului om?
Îmi pare rău. Scuze.
Asta o să usture dimineață.
O, nu acord atenție la asta, coniță.
E doar un băiat care abia a intrat în adolescență.
Am avut de a face cu astfel de lucruri
încă de când piciorul mi-a fost mâncat de lipitorile Lachrymose.
De ce nu am așteptat o oră, înainte să înot? De ce? De ce? De ce?
Lipitorile l-au luat și pe soțul meu.
Fii serioasă.
Nu, sincer.
Nenorocitele de lipitori m-au condamnat la o viață de șchiopătat.
Sigur, primesc locurile bune de parcare,
dar cine poate iubi un ciung cu o față ca un fund de găină?
Sunt la fel de singur, ca un pescăruș pe o stâncă, fato.
Căpitane Sham.
Vrei să iei cina la mine acasă, în seara asta?
- Nu! - Nu!
O, nu, nu sunt sigur de asta, coniță.
Mă tem că aș putea strica podelele cu acest vechi picior de lemn.
Aș întinde ziare pe jos.
Te rog, copiii vor face o cină grozavă cu puttanesca.
Singura cină pe care am luat-o înainte să-mi pierd piciorul!
O, Dumnezeule. Copii, îl voi lua pe căpitanul Sham acasă.
Iar voi stați aici și cumpărați cele necesare pentru o cină fără puttanesca.
- Dar... - "Dar" nu e o propoziție, Klaus.
Mătușă Josephine.
Hei, nu ai plătit pentru aia.
Copiii de azi.
Mătușă Josephine?
Ești aici?
Mătușă Jo?
Ești aici?
Mătușă Josephine?
O, nu.
Nu.
Am ajuns prea târziu.
Ce scrie?
E un bilet de adio.
"Violet, Klaus și Sunny, când citiți aceste rânduri, viața mea se va fi sfârșit.
Inima mea e la fel de rece ca și a lui Ike, și găsesc viața de nesuportat."
"De nesuportat"?
Continuă.
"Știu, copii, că voi nu puteți înțelege viața tristă a unei vădud..."
"Văduvă" e cu un singur D.
Nu contează. Continuă.
"...sau ceea ce ar fi condus la acest akt disperat." "Act" se scrie cu un C.
E scrisoarea unui sinucigaș. De ce verifici ortografia?
Spunea că cea mai mare bucurie a ei a fost gramatica.
De ce face toate greșelile astea?
Dacă ar urma să sari pe fereastră,
și tu ai putea face câteva greșeli de ortografie.
"Să știți că sunt mult mai fericită așa.
Ca ultimă dorință, vă las pe toți trei în grija Căpitanului Sham,
un om blând și onorabil."
Ăsta a fost planul lui. A forțat-o să scrie această scrisoare,
și apoi a împins-o pe fereastră.
Nu. Nu e o scrisoare de adio. E un mesaj.
Nu ar trebui să fie "Ike," ci "ice."(gheață) cu C.
Și "de nesuportat" cu un U.
Tot drumul până la "Peștera Închegată", în depărtare.
Nu e moartă. Se ascunde.
La "Peștera Închegată"?
Sunny!
El investiga incendiile.
Klaus, trebuie să mergem.
Dă-te din fața frigiderului.
Poftim?
Dacă cade, te va strivi.
Nu se poate.
S-a terminat?
Violet, mai bine ți-ai lega părul.
Violet, ceva idei?
Adu-mi stingătorul ăla.
De ce?
Fiindcă trebuie să mutăm ancora asta dincolo.
- Poftim? - Doar ajută-mă.
La trei, vom rupe grinda aia.
- Să o rupem? - Da.
- E singurul lucru care ne reține. - Exact.
Ești sigură că ți-ai legat părul destul de strâns?
La trei.
Unu.
Doi.
Trei.
Stai.
Stai. Așteaptă, Sunny.
Acum!
Ce facem acum?
E în viață. Trebuie să mergem la autorități.
- Nu. - Poftim?
- Nu ne vor crede. Niciodată nu ne ascultă. - Violet!
E Olaf. Nu se va opri niciodată. Trebuie să o găsim, noi înșine.
Hei, copii.
Sunt Căpitanul Sham, noul vostru tutore.
Rămâneți pe loc, și vom veni noi la voi.
Ai citit vreo carte despre navigație?
Klaus a citit exact 15 cărți despre navigație și 2 cărți despre meteorologie.
Dar una e teoria,
și alta e practica.
Nimic nu i-a pregătit pentru drumul spre "Peștera Închegată",
prin apele agitate și tulburi ale lacului.
Dar pe măsură ce furtuna trecea și apele se linișteau,
Copiii aveau un sentiment de împlinire.
Una din rarele clipe de bucurie din trista lor viață.
Au reușit.
Și dacă tutorele lor nu i-a putut salva,
atunci își vor salva ei tutorele.
Mătușă Josephine?
Ești aici?
Mătușă Josephine!
O, copii.
Ați reușit! Ați descifrat indiciile din biletul meu.
Ne bucurăm că ești bine.
A fost oribil.
Contele Olaf m-a forțat să scriu acel testament,
și aproape am murit, ca să strecor acele greșeli gramaticale.
Deci, ați adus alimentele?
Alimentele? Tocmai am trecut printr-o furtună.
Și? Cum vă așteptați să trăim în peștera asta,
dacă nu ați adus mâncare deloc?
Să trăim în peșteră?
Nu, nu, nu. Mătușă Josephine, trebuie să te întorci cu noi.
Ne-ai lăsat moștenire Căpitanului Sham. Ești singura noastră dovadă că e o minciună.
Nu, nu, nu. Nu, e prea periculos, copii. Îmi pare foarte rău.
Prea periculos? Tu ești tutorele nostru. Ar trebui să ai grijă de noi.
Nu voi mai vorbi despre asta.
Știi, mătușă Josephine, "Peștera Închegată" e de vânzare.
Și?
Peste puțină vreme, vor veni oameni să o privească.
Și unii din ei vor fi agenți imobiliari.
Mătușă Josephine,
ce înseamnă asta?
Unde ai găsit-o?
Am găsit-o în camera lui Ike.
Incendiile.
De ce investiga el incendiile?
Toți am făcut-o. Unchiul Monty, Ike și...
Părinții noștri.
Ei ne conduceau.
Copii,
pe lume sunt oameni buni și oameni răi.
Cei care pornesc incendiile și cei care le sting.
Cine face asta?
E Olaf?
Am spus destul, deja. Părinții voștri cunoșteau răspunsul la asta,
și uite ce li s-a întâmplat.
Părinții noștri? Ce au spus?
Nu trebuia să părăsim niciodată peștera.
Nu e prea târziu să ne întoarcem,
și voi încerca norocul cu agenții imobiliari.
Mătușă Josephine,
Ce au spus părinții noștri?
Vom muri.
- Ce e? - Sunt lipitorile!
Presupun că e bine, că niciunul din noi nu a mâncat de mult.
Mătușă Josephine!
E o crăpătură în barcă!
Klaus, ce facem? Ne mănâncă barca!
Ne scufundăm, scufundăm, scufundăm.
- Klaus, vâslește, te rog. - Condamnați. Condamnați.
Mătușă Josephine, asta nu ne ajută.
Uite o barcă. Aici! Aici!
Dar pe cât de neplăcute pot fi lipitorile Lachrymose,
din ceață se ivea ceva și mai neplăcut.
Bună, bună, bună.
Mi-a fost dor de voi.
Se pare că aveți nevoie de puțin ajutor.
Tu vei avea nevoie de ajutor, când ne întoarcem în oraș.
Mătușa Josephine le va spune tuturor ce s-a întâmplat.
Atunci voi fi arestat și trimis la închisoare,
și voi o să trăiți fericiți cu un tutore amabil,
petrecându-vă timpul inventând lucruri și citind cărți,
și ascuțindu-vă dințișorii de maimuță.
Și curajul și onoarea vor învinge în cele din urmă.
Și această lume haină va deveni încet dar sigur
loc plin de armonie voioasă.
Și toți vor cânta, dansa și chicoti
precum ca Micul Elf.
Un final fericit. La asta v-ați gândit?
Fiindcă mă îndoiesc că cineva va crede o moartă.
Nu te vei atinge de mătușa Josephine.
Ea va spune tuturor ce s-a întâmplat.
Nu, nu, nu, nu voi spune nimic, nimănui. Promit.
Te rog nu mă arunca la lipitori.
Poți să păstrezi averea. Poți să iei copiii.
Mătușă Josephine!
Te rog.
Bun venit la bord. Cartof cald.
O să plec. Îmi voi vopsi părul. Îmi voi schimba numele.
- Dar cu noi, cum rămâne? - Liniște, copile. Vorbesc adulții.
- Cred că nu va trebui să te omor. - Nu.
Pe de altă parte, cu acel mic truc al tău, de la fereastră,
n-ai fost o persoană de încredere.
Dar...
pot să arăt puțină milă.
"Nu ai."
Poftim?
Ai zis "n-ai." E greșit gramatical. Trebuia să spui,
"Nu ai fost o persoană de încredere."
Mulțumesc că m-ai corectat.
Nu face nimic.
Nu. Nu, nu, nu. Mătușă Josephine. Mătușă Josephine!
- Mătușă Josephine. - Nu poți...
- Mătușă Josephine. Mătușă... - Mătușă Josephine. Sări!
Ai înțeles ideea.
Mătușă Josephine.
Noi am făcut tot ce s-a putut.
Toată lumea să se calmeze.
Copii? Voi sunteți?
Dle. Poe! Ne...
Înecăm.
L-am salvat! Am salvat băiatul de lipitori!
Înapoi în adâncuri, diavoli alungiți.
Nu veți devora capul băiatului, azi.
Conte Olaf? Ce faci aici?
Dle. Poe, vă rog. Conte Olaf, ce faci aici, omule?
Știu, știu. Nu trebuia să vin.
Dar când am auzit că micuții sunt în pericol, a trebuit să vin.
Chiar dacă nu sunt...
...potrivit, ca să le fiu tutore.
Se pare că m-am înșelat în privința dumitale, Conte Olaf.
- Nu! - Nu.
Ai dovedit că poți fi un tutore excepțional de capabil.
Și ar fi o iresponsabilitate din partea mea,
dacă nu ți-aș încredința copiii imediat.
- De ce, dacă nu erai tu, cop... - Nu o spune!
Nu pot suporta gândul de a-mi pierde micile comori.
Chiar și gândul unei moșteniri uriașe,
ar fi o amintire constantă a suferinței mele.
Nu e nevoie să te temi din cauza asta.
Legea arată clar că nu vei moșteni averea familiei Baudelaire
dacă li se întâmplă ceva copiilor.
Ce spui?
Nu, nu. Cu excepția, desigur, a rudelor de sânge și a cuplurilor căsătorite.
Serios?
Dle. Poe,
v-am spus de noua noastră piesă?
Critic.
Critic!
Capa, dle.
Nu încerca să mă îmbunezi.
Ce pune la cale? De ce suntem în piesă?
Se folosește de asta ca suport. Se spune că, dacă 2 oameni sunt căsătoriți,
au dreptul fiecare, la banii celuilalt.
Nu, dar e numai o piesă. Nu poate obține averea noastră, căsătorindu-se cu mine, într-o piesă.
Nu pot?
Conspiratori. "Cezar trebuie să moară. Cezar trebuie să moară. Cezar trebuie să moară."
Ca aceasta să fie o căsătorie legală,
trebuie să fie încheiată de un judecător de pace.
Așa scrie aici.
Justice Strauss, ești gata pentru debut?
Ia te uită. Violet, ești atât de frumoasă.
Tu ești mireasa, eu sunt judecătorul. Cine e mirele?
Nu, Justice Strauss, nu înțelegi. Piesa e reală.
Da! Da.
Trebuie să fie reală. De aceea te-am distribuit.
Toți actorii pe care i-am intervievat, duceau lipsă de...
Care e cuvântul pe care-l caut?
- Păr? - Mâini?
Veridicitate.
Acum, amintește-ți, Justice Strauss,
trebuie să spui cuvintele, la fel ca la o nuntă reală.
Spune-le cu precizie. Sunt "vânători" de talente în public
care caută pe cineva de vârsta ta. Totul se bazează pe asta.
De ce a trebuit să-mi spui asta? O, Dumnezeule.
Du-o la machiaj.
Bucurați-vă! Stăpâniți-vă emoțiile.
Asta e ridicol. Violet are doar 14 ani. Nu se poate mărita legal.
Poate, dacă are permisiunea tutorelui ei.
Și care e acela? O, da. Eu!
Fii atent, șoarece de bibliotecă.
Da. O dată ce ai spus "Da" și ai semnat certificatul de căsătorie,
vei fi cu adevărat, iubita mea soție.
Vei găti, spăla și îmi vei masa monturile
și îmi vei tăia unghiile groase și galbene de la picioare.
Hei, căsătoria nu e un picnic. Trebuie să te ocupi de ea.
Nu voi spune niciodată "Da." Niciodată.
Cred că vei spune...
...dacă te uiți puțin, acolo sus.
Dă-i drumul!
Cu plăcere. Dă-i drumul.
- Nu! - Așteaptă puțin.
Dacă nu spui "Da,"
sau dacă se va întâmpla ceva care să întrerupă această reprezentație,
voi spune doar un cuvânt,
și jos vor veni copilul, leagănul și toate.
Cum ai putut? E doar un copil.
O, Violet. Violet, Violet, Violet.
Violet.
Ai 14 ani.
Ar trebui să știi deja, că nu poți avea tot ce îți dorești.
Vrei o viață fericită? Un acoperiș deasupra capului?
Un loc care să fie numai al tău și toate alea?
Și cum rămâne cu ce vreau eu?
Vreau acea avere enormă
și ca toate cercetările asupra mea să înceteze.
Mă vei ajuta să obțin ceea ce vreau...
diseară.
Publicul meu așteaptă.
Doamnelor și domnilor, vă rog să aplaudați
pentru "Fantasticul Mariaj."
Nu. Nu vei face asta.
Trebuie.
Nu, haide. Întotdeauna e ceva.
Nu, nu și de data asta.
Dar...
Camel, dă-i drumul.
- Du-te, Klaus. - Violet.
Du-te!
Mișcă-ți cocoașa, Camel. E rândul tău.
Ce ar face Violet?
Întotdeauna e ceva. Întotdeauna e ceva.
Dar stai.
Ce e aia?
E contele, în avionul său.
Nu am știut că au un buget așa de mare.
Da, sunt eu, am venit să-mi iau soția.
Și tu, dle, ai fost luat prin surprindere.
Atenție. Următoarea scenă poate fi destul de explicită.
Fugi, nemernicule!
Lothario cel chel!
Ține asta. Și asta.
Mă dezleagă cineva?
Să înceapă nunta.
Nu te uita în jos.
Conte Olaf, o iei
să-ți fie soție,
la bine și la rău, până când moartea vă va despărți?
Până la moarte,
cu siguranță accept.
Violet Baudelaire, îl iei
pe acest...Conte Olaf
să-ți fie soț,
la bine și la rău, până când moartea vă va despărți?
Justice Strauss, eu...
Da.
- Nu îl merită. - Nu.
- Crezi? - Nu, nu îl merită.
- Acum, tot ce a mai rămas... - Sunny?
e ca acest cuplu fericit să semneze certificatul de căsătorie,
și această unire va fi...
oficială
și legală.
Sunny, unde e cheia? Cheia de la lacăt.
Cu mâna dreaptă, te rog.
Copii, mă tem că trebuie să vă informez
de un eveniment extrem de nefericit.
Îmi pare foarte, foarte rău să vă spun asta, dar părinții voștri au pierit într-un incendiu,
ce v-a distrus întreaga casă.
Aceste lucruri nu se întâmplă pur și simplu.
Haide, haide, haide, haide!
Uite ce am făcut, cu mica voastră casă.
Să terminăm aici.
Șefule.
Ce e? Sunt cam ocupat acum.
Avem o problemă.
Unde ești?
Uită-te în sus.
Salut!
Și astfel se încheie piesa noastră!
Nu, așteaptă, nu a fost o piesă!
Contele Olaf era în stare să o omoare pe Sunny, dacă nu acceptam căsătoria.
E ridicol.
Nu, trebuie să mă ascultați.
S-a măritat cu mine, doar pentru averea familiei Baudelaire.
Nu, partea asta e adevărată, de fapt.
Poftim?
Violet și eu suntem într-adevăr un cuplu fericit,
fiindcă, vedeți,
ne-am căsătorit într-o ceremonie oficială,
cu jurăminte oficiale și legale
în fața unui judecător de pace.
Dumnezeule, ce am făcut?
Îmi pare rău! Nu am știut!
În primul rând,
dă-i pe ceilalți doi plozi spre adopție, separat,
în colțuri depărtate ale lumii.
Acești copii își bagă nasul peste tot când sunt împreună.
- Dle. Poe! - Nemernic de nedescris! Arestați-l!
Pentru ce?
Fiindcă este un monstru lacom!
Haide.
Eu sunt un monstru? Eu sunt monstrul?
Tu ești monstrul.
Haide. Haide.
Acești copii au încercat să-ți spună, dar nu i-ai ascultat.
Nimeni nu-i ascultă pe copii, niciodată.
- Haide. - Crezi că ești nevinovat?
Ești complice.
Acest certificat spune că eu dețin averea acum.
Fii serios!
Și nu ai ce face!
Ce crezi? Prea diabolic? Spune-mi.
Hei, căsătoria nu e un picnic.
Apropo, ești un actor groaznic.
Haide,
să ne păstrăm calmul.
Dacă îmi faci ceva, te cobori la nivelul meu, și atât.
Ca să nu mai vorbesc de exemplul prost pe care-l dai copiilor.
Vinovat.
Sunt încântat să anunț că Olaf a fost capturat,
pentru delicte prea multe, ca să le mai amintesc.
Și înainte de a-și executa sentința pe viață, a fost hotărârea judecătorului
ca Olaf să fie supus fiecărei suferințe
- pe care a provocat-o copiilor. - Da!
Ieși! Ieși!
Nu.
Copiii au câștigat.
Un cuvânt care aici înseamnă: "demascarea unui piroman crud și fără talent,
și rezolvarea misterului incendiului de la conacul familiei Baudelaire."
Măcar dacă justiția ar fi atât de bună.
Contele Olaf s-a evaporat, după ce un juriu format din nobili i-au redus pedeapsa.
Cât despre copiii Baudelaire, viitorul e în continuare e incert.
Dar de un lucru erau siguri, în timp ce urcau
încă o dată, pe bancheta din spate a mașinii d-lui Poe..
Că mergeau mai departe.
Nu vă faceți griji, copii,
sunt sigur că autoritățile vor rezolva cu Contele Olaf curând.
Nu, nu, nu vom mai avea de a face cu acel om groaznic, din nou.
Înainte să plecăm,
poate ar fi timp, pentru o ultimă oprire.
"Violet, Klaus și Sunny." Ne este adresată nouă.
Uită-te la toate timbrele astea.
A fost prin Anglia și Roma și Kenya și Islanda.
Nici măcar nu știu unde sunt astea.
De la cine e?
De la mama și tata.
E scrisoarea.
Scrisoarea ce nu a ajuns.
"Dragi copiii, de când suntem în străinătate,
ne e foarte dor de voi toți.
Anumite evenimente ne-au forțat să ne prelungim călătoria.
Într-o zi, când veți fi mai în vârstă,
veți afla totul despre oamenii care ne-au ajutat,
și pericolele prin care am trecut.
Uneori, lumea pare un loc sinistru și neprietenos.
Dar credeți-mă că este mai mult bine în ea, decât rău.
Trebuie doar să căutați suficient mult.
Și ceea ce pare a fi o serie de evenimente nefericite,
de fapt, pot fi primii pași ai unei călătorii.
Sperăm să vă strângem în brațe curând, dragilor.
Dar în caz că scrisoarea de față ajunge înainte să ne întoarcem noi, să știți că vă iubim.
Ne simțim mândri să știm, că indiferent de ce se întâmplă în viața asta,
voi trei veți avea grijă unul de altul
cu bunătate, curaj, și altruism,
așa cum ați făcut-o întotdeauna.
Și țineți minte un lucru, dragilor, și nu-l uitați niciodată:
că indiferent unde ne aflăm, să știți că atâta timp cât vă aveți unul pe altul,
aveți familia alături, și sunteți acasă.
Părinții voștri iubitori."
Transmiterea torței e un ritual de trecere ce poate lua multe forme.
Dar poate că cea mai puțin cunoscută și mai surprinzătoare,
e transmiterea unui ochean.
Dragi cititori, sunt oameni în lume,
care nu cunosc mizeria și suferința. Și se simt bine
la filme voioase despre păsări ciripitoare și elfi veseli.
Sunt oameni care știu că este întotdeauna un mister de rezolvat.
Și se simt bine cercetând
și notând orice dovadă importantă.
Dar această poveste nu e despre astfel de oameni.
Această poveste e despre copiii familiei Baudelaire.
Și ei sunt genul de oameni care știu că întotdeauna e ceva.
Ceva de inventat, ceva de citit,
ceva de mușcat și ceva de făcut
pentru a crea un sanctuar, oricât de mic.
Și din acest motiv, sunt fericit să spun,
că ei erau foarte norocoși, într-adevăr.