Večeras kasnite. -Za sve ove godine kako dolazim ovde, nisam ti rekao svoje ime.
Volter. Bio bih srećan da me zoveš tako.
Ignjacio.
Dobro veče. -Draž ovoga nikad ne bledi, sa zadovoljstvom kažem.
Par strukova hortenzije? -Važi.
Laku noć, Voltere.
Laku noć, Ignjacio.
Mora da se šališ. -Samo ignoriši. -Nije mi to u prirodi.
Da? -Pomozite mi! -Seme? -Ne. Možda je prevara.
Ko je to? Šta se događa? -Pomozite! -Puštam te unutra.
Idi dole, ja ću da zovem policiju. -Nema šanse. -Onda idem ja. -U redu.
Šta je to?
Prokletstvo!
Besmisleno.
Potpuno besmisleno...
Moja žena... -Zovi hitnu pomoć! -Već jesam.
U redu je, hitna pomoć stiže. Drži se.
Pobrini se da dobije ovo.
Zove se Marša.
Ovde je još jedan! -Ne puštaj me. -Tu sam.
Samo sam...
ANESTEZIJA
Filozof koji se, još pre Darvina, usudio da kaže
da bi nas objektivna analiza čovekovog života -
mislećeg, svesnog bića, čiji jedini put vodi u grob,
naročito kad već odgoji decu, -
možda navela da poželimo da se nismo ni rodili.
Zamislite to. Bolje je ne živeti, nego živeti i patiti.
Eros nas ne mami samo da stremimo ka lažnom nebeskom,
nego, još gore, da se razmnožavamo
i time izložimo još jednu generaciju toj istoj patnji.
Ukratko, voleti i rađati je, u nekom smislu, zlokobna delatnost,
jer izručujemo porod u toliko govnjivi svet.
Kako god pogledaš, turobno je.
U petak, onda.
Pre samo 10 godina, bio sam uveren da je odgovor "ne".
Grci su imali pravo. Mi smo samo atomi.
Ali, ko zna?
Za tvog života, ne mog, hvala bogu, možda ćemo postati besmrtni.
Veruješ u to? -Makar naše misli. Merljive bitovima.
Sve što može da se svede na 2 simbola ili njihovo odsustvo.
Nekada nisam verovao ni u šta. Sad verujem u sve.
Muči me što sve to kvari naš apetit za pitanje o smislu svega.
Džil možda ima rak. -Možda?
Leziju na jajniku.
Da li ti majka zna? -Nećemo još da joj kažemo.
To me stavlja u nezgodnu... -Tata, zar je to tvoja reakcija?
Naravno da nije, Adame. Šta možemo da učinimo?
Ona želi da ne govorim nikome, tako da...
ovaj razgovor je...
Ništa lično, samo ne želi da ljudi... -Ne moraš da objašnjavaš.
Jednostavno sam... -Tu sam, Adame. Uvek.
Šta ako mi treba to? -Šta? -Stolica.
Izvini. Sačekaj trenutak. Matori, koliko karata imaš?
Jebi se! Nema šanse.
Izvini... -Sačekaj.
Mogu li da uzmem stolicu dok se ne pojavi taj koga čekaš?
Nisam rekla da čekam nekoga. -Kapiram.
Izvinite, mogu li, molim vas, da uzmem stolicu?
Zašto nisi odmah zamolio? -Matori, samo kupi karte, a ja ću da dilujem.
Ne želim da platim za dve.
Meni treba stolica, a tebi očigledno ne. -Ko si ti da određuješ šta mi treba?
Dobro, eto ti jebena stolica. To je jedino slobodno mesto,
ali možeš da buljiš u njega dok ubijaš jebeno drveće.
Moja knjiga je polovna. -Ti si sebična, usamljena kučka!
Stvar je u tome što Bobi lakše uči slušajući, nego gledajući.
Daj, Marta.
Baš si sad našla da pričaš o svom dragom, malom Bobiju.
Napravio se red!
Jesi li meni svirala, Sara?
Jesam, Marta. -Neverovatno, jebote!
Šta ako moram da pričam sa Džoan? -Pošalji joj imejl.
Možda želim lično da razgovaram s njom, zato što moj sin ima problem.
Unajmi tutora kao i svi drugi.
Kako da znam šta da kažem tutoru ako ne popričam sa učiteljicom?
Što nas vraća na imejl. -Lično više saznam. Po tonu glasa.
Kao što sada saznajem kakva si oštrokonđa. -Oštrokonđa?
Ne bih dobila pun efekat u pisanoj formi. -Jesi li rekla "oštrokonđa"?
Odjebi, Džejn! -Marta...
Zašto mi ne pošalješ imejl? -Zamisli to.
Ti si pizda. Svirni mi još jednom i odalamiću te.
Samo da se dan završi.
Ćao, mama!
Jesi li izračunao? Ne, pitaću Hala.
Zato što je jebeni genije.
Ne razumem ovaj... Isuse! -Izađi, jebote!
Zaključavaj vrata! -Rekao sam da izađeš! -Za to služi ključ!
Stvarno? -Još uvek si tu?
Pomozi mi s ovim, bolesniku. -Zovi nekog... -Jesam. Niko nije uradeo.
Uradio. -Poliži mi. -Incest je tabu. Daj mi.
Ne rukama u koje si svršio.
"Izračunaj odnos poluprečnika i obima..." -Nikad ne odstupa.
Pi r podeljeno sa pi r na kvadrat.
Tako je. Baš je lako.
Jeste li ti i Ejmi ikada..? -Da je sreće.
Uvek imaš knjige o holokaustu. -Jebi se! Nisam čak ni...
Uzdisao dok si čitao o 6 miliona? -Nećemo više o ovome.
Šta je s tobom?
Htela bih to sa Lukasom, ali nikad nije pokušao, a ne želim da ispadnem drolja.
Idiot. -Ja ili Lukas? -Oboje.
Misliš da je trebalo da izgubim nevinost s tim kretenom? -On jeste kreten.
Hvala što si mi rekao. -Mrzim sve tipove koji žele da te jebu.
Sad sam rekla da nije hteo da me jebe.
Jesi li mu pušila? -Je li Ejmi pušila tebi? -Prvi sam pitao. -Jesam.
Držala si Lukasovu alatku u ustima? -Dobro, dosta.
I nikad nije pokušao da te pojebe? -Nikad. -Znači da je gej. -Možda.
Je l' Ejmi nekad..? -Drkala mi je.
Jesi li mislio na Anu Frank? -Gledao sam snimak Dugog marša.
Šta? Kako znaš te stvari? Ti si jebeni ludak.
Zamisli kada bi ljudi, koji su gradili ove zgrade, mogli da vide grad danas.
Ovo je ili naša propast ili nirvana. -Šta to treba da znači?
Ili ćemo se ugasiti... ili ćemo postati Bog.
Isuse, Hale! -Šta bi drugo moglo?
I dalje umeš da pišeš. -Te stvari ne prolaze.
Samo što niko neće to da čita. Monika zna da si ovde?
Raskinuli smo pre godinu dana. -Znači, sam si na zadatku?
Možda. -Šta to treba da znači, jebote?
Donosiš svoje obmane ovde? Nije ti ovo jebena sudnica.
Završi više. -Vidi ti to.
Momak danju...
devojka noću.
Nema bolje.
Ispred je jedan prijatelj koji će nam se pridružiti. -Kakav prijatelj?
Pomaže oko ovakvih stvari. -Ovakvih stvari?
Otvoriću vrata.
Zdravo! -Šta se događa, Džefri?
Džefri me je zamolio da pomognem da ti nađemo pomoć.
Jesi ti jebeni pandur? -Razgovarao sam sa dr Barnsom.
Ko ti je rekao za dr Barnsa? -Tvoj otac.
Jebi se! -Džo, gde ćeš?
Ne! Jebi se, Džefri! Pandur jebeni!
Evo šta će biti! Spakovaćemo te, poslati doktoru i pričaćete. -Moraš da zakažeš.
Šta on kaže da uradiš, uradićeš. -Radiću šta hoću. -Oduzeo sam ti to pravo.
Ići ću u policiju, reći ću da ste me oteli. -Znam sve pandure u ovom reonu.
Zatvoriće te zbog droge i proći će dani dok se sete da ti daju da telefoniraš.
Šta biraš, put do zatvora ili put do doktora?
Morao sam da kažem nekome. -Po svaku cenu.
Poslednje što sam želeo...
Zašto onda radiš tačno ono što sam te zamolila da ne radiš?
Zato što sam uplašen i unezveren i zbunjen. -A šta misliš da sam ja?
Ako kaže da je... -Onda ćemo im reći. -Kako?
Kad? Kako se uopšte..? To je ono o čemu govorim.
Zato sam hteo da pričam sa nekim ko je roditelj.
Moj roditelj, koji poznaje našu decu.
Gđo Zarou?
Ima li to ikakve veze s fertilnošću? -Adam je pitao to isto.
Ima studija koje navode povezanost progesterona i raka jajnika,
ali većina studija je ne navodi.
Istina je da nećemo znati još par decenija,
sudeći po rastu upotrebe tih lekova.
Biće vredno toga. -Hajde da ne mislimo o tome. -Slažem se sa vašim suprugom.
Dr Nahtigal će asistirati. Izvanredan je. -I to je u..?
Petak. To je najranije što sam mogao.
Džil, Adame? -Zdravo, Reje.
Imate par minuta? -Opet nešto curi? -Ne. I dobio sam tvoj ček.
Idem gore, ako je to u redu. -Samo par minuta, obećavam.
Stvarno sad nije zgodno. -Radi se o vašoj deci.
Naravno, licemerno je, jer smo sve iste. -Kako to?
Previše obrazovane, neutoljivo ambiciozne.
Preselile se u predgrađe, mislile da će biti savršeno,
ali bez banke ili advokatske firme, šta nam preostaje nego da lickamo svoju decu
i budemo opsednute svakom sitnom uvredom.
Još? -Mislim da ću da pređem na vino. -Čaše su u levom ormariću.
Znaš da njen sin, matematička neznalica, već kaže da će ići na mamin koledž?
Koji? -Prinston. -Naravno.
Potpuno je odvratno šta daje sebi za pravo.
Kao kad bih ja već znala da će Eli i Endži ići na Dartmut.
Dobro je. -Poslaću ti adresu sajta. Iz celog sveta pravo do tvojih vrata.
Poštarine su niže nego što bi porez bio.
Hoću da kažem da, u odnosu na žene bez dece, sve mame... Ali, opet,
mislila sam da će, kad odem sa Menhetna, s tim biti gotovo.
Ovo je gore, jer se spletke i ambicije manje vešto prikrivaju.
Ne gubi iz vida koliko si srećna. -Jutro na drugoj strani sveta!
To je suprug. -Idem da vidim šta rade devojčice. -Hvala, Mer.
Znaš već, guram.
Sad ćemo da večeramo. Meredit je izašla.
Znam. Kako je u Kini?
Pa šta hoćeš da te pitam?
Znam.
Eli je bolesna, ali proći će.
Kad se vraćaš?
Ne, sve je u redu, samo sam...
Ipak, želiš da se vratiš?
Obećavaš?
Znam, naravno.
Devojke, tata je!
Mogu li da te zovem kad ih stavim na spavanje?
Dobro, probaću svejedno.
Ćao, tata.
Odmah.
Zdravo!
Molim? -Zar muškarac ne sme da pozdravi ženu na ulici?
Zar je petak? -Unosim novine malo.
Trebalo je da me zoveš. Jesi li bio na ručku sa Adamom?
Šta je hteo? -Da se ispričamo.
Gde si pošla? -Žudim za čokoladom. -Mogu li da se pridružim?
Tvoje današnje predavanje? -Šopenhaurovo viđenje erotskih težnji.
U mojim godinama, živeo je sa pudlama.
Rekao je: "Biti u braku znači gurnuti ruku u vreću zmija i pronaći jegulju."
U mom životu, mislioci kojima se divim, protivreče realnosti u kojoj obitavam.
Kakvo olakšanje.
Penzionisaću se. -Šta?
Krajem godine. Kad teret postane lagan, onda je gotovo.
I kažeš mi to tokom neočekivane šetnje do prodavnice? -Nego kad? -Zašto?
Uvek sam govorio da ću znati kad je gotovo. Imam taj utisak već neko vreme.
Teško da je utisak... -Siguran sam.
Šta ćeš da radiš? -Budiću se i neću imati pojma.
Ostala mi je još decenija, možda dve. Želim mogućnost.
To si uvek i radio. -I život mi je bio neverovatno ispunjen.
Bio sam pristojan, pošten, odan. Naporno sam radio. -Jesi.
Takođe sam bio neprestano i izrazito bezbedan.
Ovo je početak, Marša. Ovde je na trenutak, a onda nestane.
Proveo sam život propitujući smisao svega.
Želim sam to da iskusim, bez ohrabrenja mladih obožavatelja.
Da li je u redu da ti se ja i dalje divim? -Neophodnije je nego ikad.
Hajde da ti kupimo čokoladu.
Stvarno mislim da treba da sačekamo 1 sat. Barem pola sata. -Nema šanse.
Samo da razmislimo. Pogotovo jer je teška nedelja za nama.
Hale, Ela! Vucite se dole!
Ovo preslišavanje će, sudeći po pričama koje ste nam pričali, biti licemerno...
Kunem se, ako ne prestaneš s tim advokatskim sranjem, udariću te tako
da ćeš završiti u Nju Džerziju. -Džil...
Odgovori na pitanje. Jednom nedeljno? 3 puta? Svaki dan?
Opet, izvini, ne pristajem na inkvizicijski ton...
Hale, učini mi uslugu i sarađuj. -Šta se događa?
Izgleda da duvate svakodnevno naočigled komšija.
Zašto besniš i histerišeš? -Zašto plačeš svaki dan već 3 nedelje? -Ela, molim te.
Bože, sve se raspada. -Odgovorite na pitanje.
U redu. Barem jednom dnevno. I češće. Kadgod možemo.
Gde je nabavljate? Reći ćeš nam, Hale. -Osim ako hoćete da menjam školu.
Od druga iz razreda? -Hoćeš da kupujem na ulici? Je l' bi se osećao bolje?
To je trava, tata. Naposletku slabija od 4 čaše vina koje popiješ svake večeri.
Najbolji sam u razredu, kakve veze ima, jebiga?
Ne pokazuj nepoštovanje prema ocu. -Stvarno si rekla "nepoštovanje"?
Šta se ovde dešava?
Bilo ko?
Hajde.
Vašoj majci su otkrili tumor na jajniku.
Sranje.
Ide na operaciju u petak. Biće u bolnici preko noći i u krevetu tokom vikenda.
Jasno vam je zašto sad nije vreme...
Izvini, je l' maligni? -Isuse, Hale! -Moguće da jeste.
Porastao je i pitanje je da li se proširio.
Slušajte, štagod da bude, suočićemo se s tim.
Znam. -Samo prestanite da pušite travu na krovu. Ili bilo gde.
Hoćemo. -Obećavaš? -Obećavam.
Znaš da taj drkadžija misli da sam lud?
"Lud" je varljiva reč, Džo. -Čuješ kako sere?
Slušam to još od osnovne škole. Seronja izvrne svaku tvoju reč.
U redu, Šejni. -Dobro izgleda ta Šejni.
Dosta, Džo. -I lepo se obukla. -Rekao sam dosta!
Ne smeta njoj to. Ima noge koje se ne završavaju.
Doviđenja, dr Barnse.
Ko je od vas Džefri? -Ja sam. -Izričito sam ti rekao... -Znam.
Najpre upoznajte Sidara Lemonsa.
Iskreno cenimo što ste nas primili posle, sigurno, napornog dana.
Samo se proseravaj, Džefri. -Ona žena je pacijent. Ovo je ordinacija.
Iskreno nam je žao. -Ništa od ovoga nema smisla ako Džo ne učestvuje.
Džo učestvuje. -Moram to da čujem od njega.
Učestvujem, doktore. -To sam već čuo ranije.
Samo moram da ispravim stvari. Da dođem u ravnotežu. -Ne, ovde, Džo.
Daj, doktore. -Slušaj me. Ne ovde.
Toalet je u hodniku.
Gde si pošao, kučko? -Tamo gde i ti. Kao senka.
I nećeš više da omalovažavaš ni mene, ni Džefrija, ni doktora.
S tim sranjem je gotovo. Jasno? -Jasno.
Hoće da se ufiksa i vi to dozvoljavate?
Ovo je psihijatrijska ordinacija, a ne policijska stanica.
Kako znaš Džoa? -Odrasli smo zajedno. -Ti plaćaš snagatora?
Njegov otac. -Upoznao sam ga. Težak čovek, ali očigledno pametan.
Džo je pametniji. -Teško da se to vidi iz priloženog.
Izgleda da vam se Džo ne sviđa mnogo. -Volim Džoa.
4 god. sam gledao tragediju zvanu Džo. Pametan? Zamisli šta je mogao da bude.
Odvešćemo ga prekoputa, moći ću da ga zadržim dok se ne odjavi, a uradiće to.
Hoćeš li doći po njega? -Idem u Delaver.
Biće van sebe i bez novca. U prošlosti je krao.
Znam. -I bio nasilan.
Ja neću biti pored njega, a očigledno je da nećeš ni ti. -Moram to da uradim.
Ne samo prekoputa. Unutra. Tamo gde će da se potpiše.
Samo trenutak.
Jebi se! Samo proveravam da li imam sve što mi treba.
Žena i deca me čekaju. -Ne držim te. Porodična sreća. Kapiram ta sranja.
Idem unutra.
Vidiš kako se ponaša prema meni? -Ponaša se ispravno.
Šta ti znaš? -Moram da budem ekspert? -Moraš nešto da znaš ako ćeš da me učiš.
Mene je s droge skinuo stric. U životu nije ni pipnuo iglu.
Kažeš da si se drogirao? -Misli šta hoćeš.
Džo, ne ovde na ulici. -Skloni to.
Jedan ubod. Poslednji u životu.
Tako je, drži se dalje. -Daj mi špric!
Ne idem u bolnicu dok ne odeš odavde. Čuješ?
Ne idem nigde dok ovaj govnar ne izvuče svoje ogromno dupe iz ove situacije!
U redu. -Šta? -Platio si da ga odvedem kod doktora.
Platio ti je? Jebena nadnica?
Misliš da radim ovo za džabe, narkomančino?
Drago mi je da smo se upoznali, Džefri. Srećno!
Ostali smo samo ti i ja. Kao u stara vremena. Dole u podrumu.
Moraš to da skloniš.
Daj mi samo 2 minuta.
Šta je sad bilo, Džo? -Razmišljam malo.
Možda ću da idem kući. Da se istinski spremim da rešim ovo sranje.
Pa ćemo se naći ovde sutra rano ujutru. Tabula rasa.
Možda treba da uđemo unutra kao što smo planirali. Opasan si po sebe i okolinu.
Zar nije tako, Džefri?
Tako je.
Ne! Šta je ovo!?
Pustite me!
Ovo je bez mog pristanka!
Džefri, molim te! Ne radi mi to!
Jebem vam mater!
Ovo je protiv moje volje!
Bože!
Nemoj, molim te!
Molim te, Džefri!
Verovala je, zar ne?
I izneverili su njeno poverenje.
"Gubljenje nevinosti?" -Odakle ti to. -Od gđe Geler.
Znači da obraćaš pažnju. -Šta to treba da znači? -Hajde, kucaj.
Zaspala je. -Koliko si poglavlja pročitala? -Tri.
Želeće da si ovde svake večeri.
Reci laku noć tetki Meredit. -Nije mi ona tetka. -Tako se kaže.
Vidimo se uskoro, Eli. -Laku noć, Mer.
Završi to dok se ne vratim. Nema dopisivanja i ćaskanja
i ostalih vrsta pseudo komunikacije.
Bilo je divno. One su divne. Donela si dobru odluku.
Misliš? -Nego zašto si to uradila? -Grad me je otupeo.
Shvatam. -Nemoj biti snishodljiva. -Gruba si. -Je l' bi se menjala sa mnom?
Konceptualno, bez razmišljanja. Naročito nakon 2008., tako da, nemojmo o tome.
Ne verujem da je moj muž u Kini. -Šta?
Kad je zvao, čula sam sirenu u pozadini, definitivno je bila američka.
Sara... -Zaboravljaš da sam godinu i po bila u Pekingu, nakon škole.
Znam šta pričam. -Jesi li rekla nešto?
Gde si i s kim si? Zašto si toliko dugo odsutan? Nisam.
Samo zato što ne znaš... -Imaš pravo. Nije trebalo da pominjem.
Jer, zašto bi to radio? -U pravu si.
Mogu da ostanem. -Evropa će ti zvoniti u 5 ujutru. Znam kako to ide.
Volim te. -I ja tebe.
Rej je drkadžija i čistunac.
Hoćeš da mi kažeš da taj matori hipik nikad nije duvao? I da ni sada ne duva?
Mama je u pravu.
Rešićemo stvari. Obećavam.
I šta si rekao? -Zar je bitno?
Možda želim da znam kako ti lažeš.
Kao i obično? -Hvala. -A vi? -Kafu, dim. lososa, kompletno bejgl pecivo.
Zašto "vau"? -Samo jer tvoja izjava ima težinu.
Šta želiš od mene, Seme? -Ovo. Sada.
Kao i bejgl pecivo. -Bejgl? -Sve kompletno.
Ima li kafe? -Mislila sam da si otišao. -Pomerio sam prvi sastanak za pola sata.
Mada nisam siguran ni da će se devojka pojaviti. -Ko je ona?
Apsolventkinja o kojoj sam ti pričao. Genijalka, ali ima probleme.
Kakve? -Nisam siguran. Zagonetno je.
Idemo u restoran večeras? -Priređujem seminar i večeru.
Mrzim što dolaziš kući sam tako kasno. -Biću tih kad budem ulazio.
Možda ću biti budna.
Kad sam prvi put došla u Njujork, mama nas je prvo ovde odvela.
Bila sam tako besna. -Zašto? Gde si želela da ideš?
U prodavnice, buku, ogromne zgrade, pozorišta, ulice,...
Gdegod. -To ne liči na tebe.
Ali kad smo stigle tamo, pomislila sam: "Sad shvatam".
Moraćeš da joj kažeš da si išla. -"To je tako divno, draga. S kim si išla?"
Ne moraš da joj kažeš s kim. -Isuse, vodim život kakav ona nikad nije smela.
Karijeru. -Više od toga. Ona nikad nije živela sama. Zamisli to.
Od roditelja na koledž, pa sa tatom.
Naravno, ja tek treba da živim jedini život za koji je ona znala.
Želiš li to? -Imam 33 godine.
Moje drugarice rađaju u 40-im. -I biće u 60-im kad im deca završe fakultet.
Nije to za mene.
Treba da znaš to. -Bila si jasna. -Ne izgleda mi tako.
Imamo 4 dana. 3 i po.
Dogovorili smo se... A već 2 puta od jutros... -Izvini.
Uradiću šta treba za nas.
Samo ne znam šta to znači. -Zar to ne može da bude dobra stvar?
Ne znati?
Čini se tako nevažnim.
Raspravljati se o tumačenjima sa 12 ljudi koji su pročitali isti tekst.
Sa milionima, preciznije. -Ne u današnje vreme.
Mora da te je nešto zainteresovalo tokom master studija.
Naviknućeš se.
Na kukavno očajanje?
Na život koji te direktno povezuje sa nekolicinom, a zapravo sa svima.
Šta ako se samozavaravate? -To i jeste glavno pitanje. -Samozavaravanje?
U središtu ljudskih interakcija leži dogovor da ćemo svi da izmišljamo.
Odnosno, da se slažemo oko izvesnih pravila koje zovemo istinama,
a koja bi bila potpuno besmislena svima onima koji nisi u igri.
Npr., jezik. Slona zovemo slon sa takvom ubeđenošću,
da ćemo da marginalizujemo, pa čak i izopštimo one koji to odbijaju.
Društvo fanatično zavisi od toga, da bismo mogli da ga izgradimo.
U ovom slučaju, da komuniciramo međusobno, iako svako od nas
ima sopstveni odnos prema slonovima.
Zašto bi se filozofija razlikovala? -Zato što, na kraju, koga je briga?
Svakoga, uprkos tome što mali broj želi da razume,
zbog čega sam proveo divan život, a možeš i ti.
Zašto si to uradila sebi, Sofi?
Da bih znala da sam tu.
Mogu li da pitam kako?
Uvijačem za kosu, uglavnom.
Ako biti ranjen znači postojati, zadaješ sebi prilično tesno finale.
Jesi li tražila psihološku pomoć? Jesi li išla u dom zdravlja?
Počela sam da idem kod jedne žene.
Da li ona zna za ovo?
Moraš da joj kažeš.
Hoćete li da idete sa mnom?
G. Koen me već dovoljno paranoiše.
Ali to je tek za 2 sata. Uostalom, bezopasan je.
Sve što treba je da koristiš reč "dihotomija" i ješće ti iz ruke.
I dalje ne znam šta znači ta reč. -On je zapravo pogrešno koristi.
To je retoričko suprotstavljanje dve divergentne ideje,
od prefiksa "diho" - dva, i "tomija" što znači preseći.
Ljubi me.
Hale?
Da?
Mislim da sam spremna.
Za vikend moji roditelji neće biti tu.
Je li to zbog toga što moja mama ima rak? -Ne, seronjo.
To je zato što želim. -Znači nije iz sažaljenja?
Ako me još jednom to pitaš, raskidamo i nastavićeš da jebeš svoju šaku.
U petak je nezgodno, ali reći ću roditeljima da ću da spavam kod Grega.
Mogao bih da provedem godinu ovako, svaki dan.
Kako smestiti sve u jedan život? -Napuštaš svet sa nedovršenim poslovima.
To je tragično. -Tragično je postati zadovoljan.
Zašto te nisam upoznao 20 godina ranije? -Zbog Atlantika, zlostavljanja deteta...
Odakle je ovaj? -Iz Malezije.
Oblik je neverovatan.
Gornji i donji sepalni listići služe za zaštitu.
Ova latica je labelum i uvek je najveća.
Raširena je ovako da bi olakšala oprašivačima.
Sva ta lepota služi pravljenju novih cvetova. -Tako je.
Seme? -Mora da se šališ.
Šta je bilo? -Ono je učiteljica moje ćerke.
A ono je moja ćerka.
Hajde.
Sofi?
Dva meseca. -Zbog čega si počela?
Slučajno. -S uvijačem? -S cigaretom.
Je li bilo slučajno? -Valjda nije. -Nastavi.
Učinilo je da se koncentrišem... i isključim iz svega drugog.
I to je bilo dobro? -Bilo je kao droga.
Šta je "sve drugo"?
Svet je postao...
tako nehuman.
Svi su "priključeni". Zaslepljujuće neartikulisani,...
opsednuti novcem, svojim karijerama,...
glupavo, arogantno zadovoljni.
Ne mogu da pričam s njima.
Borim se protiv njih. Čak želim da ih uništim.
Žudim za interakcijom. Žudim.
Ali prosto više ne možeš.
Vade svoje telefone za svaku sitnicu,
da bi podstakli svoje sitne, praktične hirove.
Da odluče gde da kupuju, šta da jedu, koje filmove da gledaju,
sve što konzumiraju. -Zašto te to uznemirava?
Jer šta nam drugo preostaje? Bože!
Ti ne moraš da budeš takva.
Kao da je sve ovo igra, a meni nisu rekli koja su pravila.
Ili, još gore, ako znam pravila, nemam šta mi je potrebno da ih sledim.
Sve što mogu je da provociram.
Postanem prkosna.
Loša sam isto koliko i oni. Oni? Ja sam gora.
Mrzim sebe zbog toga, jebote.
Toliko sam jebeno usamljena.
Zašto je svet tako prizeman?
Zašto je tako neosetljiv? Zašto je tako sebičan? Zašto sam ja?
Ja nisam za ovaj svet.
Jebeno sranje! -Spavali ste dugo.
Koliko dugo? -Otkad ste sinoć došli.
14 sati.
Zaista? -Ja se ne pitam.
Ali možeš da ih odvežeš, zar ne? Da me oslobodiš?
I da izgubim posao? -Gde ćeš? -Kod drugog pacijenta.
Jebeno sam gladan. -Donećemo ti hranu i vodu.
Imaš li krek za pušenje? -Bojim se da nemam.
Znaš, samo malo. Da pripalim to sranje.
Govnaru!
Jebi se!
Tek što smo završili školovanje...
Živeli smo u gradu.
Oboje smo imali unosne poslovne ponude. Ona je mogla da ode u London.
Izabrala je Daleki istok da bi mogla da bude sa mnom.
Sledeći logični korak je bio brak i deca.
I samo smo to uradili, a da nismo ni pričali o tome.
Dve vrlo obrazovane mlade osobe, koje donose najznačajniju odluku u životu
bez ijednog pravog razgovora.
Više smo pričali o filmovima, nego o značenju zajedničke budućnosti.
Sećam se da sam bio...
koja je prava reč...
zaleđen kad je prvi put zatrudnela.
Pomislio sam...
nešto se definitivno završava.
A nikad nisam zastao da uživam u tome. -Ali ti voliš što imaš decu.
Obožavam što imam decu.
Dođem kući, obično zakasnim na večeru,
ona pije svoje treće piće,
i imam još sat vremena dok devojčice ne odu u krevet.
I odem u njihovu sobu s tanjirom i ne izađem.
Ovih dana naše interakcije se uglavnom svode na algebru ili na koju god
samosvesnu, multikulturalnu knjigu koju trenutno čitaju.
Kako rastu, postaju...
ćutljivije.
Starija, Eli, postaje ratoborna.
Tvoja žena pije zato što nisi stvarno tamo.
Očigledno da je delom zbog toga.
Nije baš neobuzdani provod kakav smo zamišljali, a?
Iskreno je. -To je ironično.
Ne ide mi se još kući.
Moraš, Seme.
Još samo jedan dan. Ona me još uvek ne očekuje.
Još jedan dan.
Imaš li drugarice s kojima možeš da pričaš? S ocem? S bratom, Halom, je li?
Zašto treba da razgovaram s nekim?
Zato što su ljudi zabrinuti i stalo im je do tebe.
I vi verujete u to? Da ljudi brinu jedni o drugima?
Postupamo sa drugima onako kako želimo da se sa nama postupa. Iz empatije.
Ne smatram sebe empatičnom.
Nemam poštovanja za svog oca, jer mu komanduje moja majka.
A sad, ne samo da je mrzim, nego je i prezirem,
zato što se ovo meša u moj život. -Sve je to prirodno.
Ali je i prilično zajebano.
Mlada si. Ne želiš da ti se život prekida.
Toliko je volim.
Zdravo, Džo. -Pusti me odavde, jebote.
Za nekih 20 sati ćeš moći da se odjaviš. -Onda da preskočimo tu jebenu gnjavažu.
Po zakonu, moram da te zadržim 48 sati.
Da zadržiš čoveka koji nikom nije naudio.
Dođeš u njegov stan nepozvan, strpaš ga u bolnicu, vežeš ga.
Da možeš sad da se ubiješ, da li bi?
Neću se ubiti. -Bićeš mrtav za godinu dana. -To si mi rekao prošle godine.
Prošle godine sam ti dao dve godine. Sve je po planu.
Reci onoj sestri da mi donese večeru. -Ne dok... -Mislim da ne razumeš.
Ti nisi više ovde.
Je li to ono što ste očekivali, g. Klensi? -Pomalja se.
Želite da probate nešto drugo? -Ne treba, hvala.
Zdravo, Džefri? -I ti?
Gde je Devlin? -Tu je. Ceo tim.
Hoćeš da mi se pridružiš? -Misliš da možemo da budemo fini? -Optimista sam.
Izvinite! -Zove se Džeri. -Znate se po imenu.
Džeri, ovo je Rejčel.
Raspravljam se s njom ujutru. Pobrini se da bude mamurna.
Ja ću jednu čašu ovoga i da pogledam jelovnik. -Svakako.
Sranje!
Moram da telefoniram. Brzo ću.
Da, ko je? -Druže, kako ide?
Kako ide? Šta sam ja, na jebenoj jahti?
Kako si, Džo? -Otišao si iz grada, jebote.
Nisam imao izbora. -Uvek imaš izbor.
Čak i ja to znam, a jebeni sam narkoman. -Slučaj na kojem radim već 8 meseci.
I to je važnije od tvog druga kog si bacio na detoksikaciju?
Jeste kompaniji koja rizikuje 700 miliona dolara.
To treba da me omalovaži i obezvredi. Kao radiš za jebenog Vorena Bafeta?
Mogao si da izabereš neki drugi dan da me izručiš. -Zar ti nije dolazio tata?
Dok sam spavao. -Vratiće se. -Zbog čega?
Kaže da te je izdržavao zadnjih 5 god.
I platio za 4 god. na Amherstu. Misliš da to već nisam čuo?
Kad se vraćaš? -Zavisi koliko će da traje slučaj.
Brate, koliko zarađuješ godišnje?
Čitao sam u novinama da vi seronje možete da izvučete
više od 2 miliona, ako ste partneri u velikoj firmi. -Nećemo o tome.
Onda kaži o čemu ćemo da pričamo, jer ti si zvao mene.
Moram da idem. -Zašto prekidaš tako brzo?
Na sastanku sam. -Nemoj da ideš.
Zvaću te kasnije.
Nemoj da zaboraviš. Ti si sve što imam.
Podesiću alarm. -Čekaću.
Džo? -Da?
Volim te, brate.
Moram da idem.
I kakav je bio Ginsberg? -Fantastičan.
Zovi me, jebote!
Zašto me nisi probudila? -Treba da probudiš decu. -U redu.
Hale, sad je 6:45.
Ne, ne zajebavaj me sad. Znaš šta se događa danas. Nemam ni vremena ni snage.
Spavaću kod Grega večeras. -Molim?
Kod Grega. Treba mu... -Da li si svestan da ti majka ide na operaciju?
Mislio sam da me ne želite ovde. -Ideš do Grega da bi duvao, jer ovde ne možeš.
Zapravo, nije tako. -Bićemo zajedno tokom vikenda, kao porodica.
To znači da ćeš ti, dok smo mama i ja u bolnici, biti kod kuće sa Elom.
Dobro. Samo to je trebalo da kažeš. -Voleo bih da nisam morao.
Najviše ćeš mi učiniti ako položiš taj test iz istorije.
Odložila sam ga. -Nemoj to da radiš. Položila bi ga žmurećki. -Ali neću.
Šta ćeš da radiš tokom tog časa? -Pričaću sa g. Vertom.
A da pričate tokom odmora? -Neću. Šta te briga? Polagaću ga sledeće nedelje.
Moram da znam da se tvoj život nastavlja. Da će se nastaviti.
Ja bih htela da stane zbog sebe. -Nećeš hteti kad budeš bila mama. -Hoću.
Položi jebeni test! -Dušo, treba da krenemo.
Zašto svi moramo da sviramo žičane instrumente? -Dobro je za mozak.
I matematika je. I nauka. I čitanje. -Podrazumeva se da vas i tome uče.
Mogli bi više to da predaju, a da izbace časove violine.
Uostalom, ne daje nam da sviramo note. -Šta radite?
Prva 3 meseca učimo kako da držimo taj glupi instrument. -Šališ se.
Totalno je jebeno jadno. -Ne psuj.
A gđa Silver je čuvena. -Šta? -Nastavnica violine.
A vaša škola ima najbolji program učenja violine u zemlji.
Porodice se sele u Inglvud, samo da bi išli tamo.
Zato smo se preselili u Inglvud? -Ne. Jesam proverila školu, ali...
Zar ti se ne sviđa Nju Džerzi? -Mrzim Nju Džerzi. -Ja ga volim. -Ti si moron.
Želela sam promenu. -Da bi tata stalno bio odsutan, a ti da piješ svako veče?
Jebote! Endži, izađi iz kola. -Zašto?
Samo izađi. Idi na muzičko.
Da više nikad nisi pričala sa mnom tako, naročito pred sestrom.
Ti možda jesi jedan sjebani mali đavo, ali ona nije.
Kao što ti kažeš, mama, pametni ljudi, naročito devojke, su svi sjebani.
Misliš da previše pijem? To je samo vino, uglavnom.
Mislim da nisi srećna. Nisi srećna u gradu kad radiš.
Nisi srećna u Nju Džerziju kad ne radiš.
Ne znam šta... -Nemoj više da piješ.
Nije to tako lako. -Probaj da ideš u školu. -Vrlo rado.
Zar ne postoje neki lekovi? -Pijem sve koje možeš da zamisliš.
Kao i sve mame koje ovde vidiš.
Osim možda Marte, mada bi trebalo.
Vrlo zrelo od tebe, mama.
To će verovatno biti najbolji deo mog dana.
Žao mi je. -Ne. Meni je.
Treba da kreneš.
Isuse! Jebeni predatori.
Grejsi. -Dobro jutro. -Treba mi tvoja pomoć. Isprazni sve ovo.
Ove što se zavrću, sipaj u sudoperu. Ove sa čepovima možeš da uzmeš.
Ne pijem. -Daj ih svom mužu. Veruj mi, obradovaće se.
Odmah.
Sigurni ste za ova francuska? On uvek govori... -Da mu je stalo, bio bi ovde.
Gde si ti, dođavola? -Stižem na vreme, zar ne? -Na sastanak od pre 2 sata?
Sigurna sam da si se snašao. -Ja sam jebeni pomoćnik.
Slučaj je jasan kao dan. Trebalo je da se nagode.
Ustanite.
BOLNICA "BELEVJU"
Zastupniče, nadam se da nećete koristiti to u mojoj sudnici.
Upravo ga isključujem, časni sude.
Dobili ste Džefrija. Ostavite svoje ime, broj i poruku i javiću...
Dobro jutro, sunce.
Kad smo kod toga, šta treba da potpišem da bih video malo jebenog sunca?
Šta ti se desilo kad si bio dete? -Što znači?
Sigurno si nekad bio dobar dečak. Slušao starije. Gde si pogrešio?
Imao sam 14 god., u podrumu mog najboljeg druga u Merilendu.
Krišom smo uneli flašu sambuke i popili je zajedno. Nikad se nisam osvrnuo.
Ovo nije sambuka. -Dobre stvari sam otkrio mnogo kasnije.
A tvoj drug?
Sad je skupi crni advokat koji mi se ne javlja. -Možda je zauzet svojim životom.
Ako ne vidiš da si odgovoran za samog sebe, ne možeš ništa.
Misliš da ne znam to? -Zašto si onda ovde, vezan za krevet?
Šta je zajedničko svim ovim misliocima koje smo razmatrali u ovom semestru?
Ako stvarno hoćemo da nađemo zajedničku nit.
Na početku veka koji će biti najkrvaviji u ljudskoj istoriji,
uz naučni i tehnološki napredak koji će nas bukvalno učiniti bogovima,
čak i kad smo počeli da obelodanjujemo samo značenje Boga,
oni pitaju...
šta je život?
Da li živeti i dalje ima "kako"?
Da li i dalje ima "zašto"?
Iza kulisa industrijalizacije, ljudi će se suočiti sa otuđenjem, seobama,
masovnim populacijama i masovnim ubistvima.
Razmišljaće o ograničenosti istine, bilo kao o metafori ili kao o paradigmi,
a mnogi će zaključiti da prava istina nikad nije ni postojala.
Središnja tačka velike ljudske sage.
Kad smo se usudili da trampimo organizujuće blaženstvo
dobra i zla, ispravnog i pogrešnog, kako ih je utvrdio Tvorac, za druge opijate.
Komunizam, socijalizam, kapitalizam, psihologiju,
tehnologiju, bilo koji sistem kojim ćemo zameniti ono što je počelo da iščezava.
20. vek. Moj vek.
Ali i vek u kojem se svako od vas rodio.
Za mnoge doba nade, oslobođenja, mogućnosti.
Za druge, doba usamljenosti i očaja.
Najljudskiji vek u kom počinjemo zaista da shvatamo da je Niče bio u pravu.
Da smo prelepo,... konačno,... bolno...
sami.
U ovoj praznini, filozofija u najgorem slučaju postaje samosvesni
lingvistički, semantički relativizam,
jer je osudila razmatranje ispravnog i pogrešnog, dobra i zla,
da bude prevaziđena briga nekog drugog doba.
Kad je najizazovnija, postavlja druga pitanja.
Vezana za traženje našeg izgubljenog "ja"...
onda kada izgleda da smisla nema.
On očekuje tvoj poziv. -Hoćeš da me odjaviš ili šta?
Ukratko, ništa manje od "zašto uopšte živimo?"
Zovi ga. Idi tamo. -I šta nas čini onim što jesmo?
Pitaju "šta sad?"
I mi se i dalje pitamo.
Šta će nas ojačati u zori novog veka, vašeg veka?
Hoćemo li konačno napustiti potragu za istinom, koja se čini sve nedostižnijom,
nekima čak i glupom?
Etika, moral, dobro?
Principi koji po definiciji ne mogu biti dokazani,
onda kad toliko toga može biti dokazano?
Ili je sve ovo konačno i zauvek besmisleno? Jesmo li gotovi?
Možemo da uništimo gradove, da nepovratno promenimo planetu,
da pričamo licem u lice s kraja na kraj sveta,
da stvorimo život tamo gde ga nije bilo,
i da se opijamo svime time.
A, opet, kako da dalje tražimo svrhu?
I gde se nadamo da ćemo je naći ako stalno
ubeđujemo sebe da nam nije potrebna?
I tako lutamo, zatvaramo oči pred mrakom,
dok tehnologija, nauka, medicina i bezbožništvo spaljuju iluzije oko nas,
sa manje ideja vodilja nego ikada pre.
Naizgled svemoćni,...
ali ljudskiji...
i jednako uplašeni.
Ove dileme se ne završavaju sa ovim tečajem za nedelju dana.
One počinju.
A svakako nisam predavao o ovim piscima 30 god., samo da biste mogli da citirate
egzistencijalne filozofe i njihove prethodnike na zabavama.
"Gomila je laž."
U eri koja je zatamnjena lažnom senkom neprobojnosti,
vi i drugi koji se pitaju,...
vi ste nosioci svetlosti.
Bile su ovo divne 34 godine.
Hajde da se ne otuđimo.
Bilo jedni od drugih ili, što je još važnije,
od svega što smo naučili jedni od drugih.
Neka vam najbolje godine tek dođu.
I svima nama.
Hvala.
Moja tašna!
Oteo mi je tašnu! -Mamu ti jebem!
Čujem da ste održali odlično predavanje na tečaju.
Svakako je bilo dobro posećeno. Studenti koje nisam video godinama.
Žao mi je što nisam bila tamo.
Ovde živim, pa...
Obećala si.
Znam. -I?
Ne mogu. -"Sagradiću kolibu od vrbovog pruća kraj tvoje kapije."
Ko je to? -Viola iz "Bogojavljenske noći".
Rekao sam to svojoj ženi pre 46 god. kad sam je zaprosio.
Zakasnićete kući kod nje, pa... -Kasniću više što duže odugovlačimo.
Mogu da nabavim drugi. Mogu cigaretama. -Korak po korak.
Sofi.
Hvala vam. -Vredna si toga.
Gde si? -Bio sam sa studentkinjom. S onom o kojoj sam ti pričao.
Da te sačekam? -Ako možeš.
Eto me za 10 minuta. -Dobro.
Večeras kasnite. -Za sve ove godine kako dolazim ovde, nisam ti rekao svoje ime.
Volter. Bio bih srećan da me zoveš tako.
Ignjacio.
Dobro veče.
Draž ovoga nikad ne bledi, sa zadovoljstvom kažem.
Par strukova hortenzije? -Važi.
Mleko mora da se pije, zar ne? Pijem mleko celog života.
Možda si i ti pio mleko. Izgledaš kao da si živeo dobar život.
Zapravo jesam. -Koja je tajna?
Ne možeš da zamisliš koliko je ironično da me pitaš to danas.
Možda je prosto kao uživanje u čaši mleka
ili kupovanje cveća svojoj ženi svakog petka,
što radim otkad pamtim i što ću učiniti sada.
Možeš da mi pozajmiš 5 dolara?
Za?
Da kupim drogu koja mi strašno treba. I gladan sam.
Daću ovo kasiru i reći ću mu da možeš da uzmeš bilo šta za jelo do 5 dolara,
a on da zadrži kusur.
Tek tako? -Tek tako.
I ako me ikad budeš video ovde, uvek ću učiniti isto. Dokle god mogu.
Božija jednostavnost.
Čitao si Avgustina? -Ne sve.
Ne brini, niko nije.
I bio je prevod.
Lagao bih kad bih rekao da me nije zbunilo
kuda je ovaj razgovor odjednom otišao.
Hajde, brate, pomozi, 50 centi, bilo šta.
Bolje idite, seronje!
Gospodine, daj mi 50 centi. -Doneću ti šolju kafe.
Hoću 50 centi. -Žao mi je.
Možda treba da pustiš ove mlade dame da uzmu psa.
Ti ćeš da mi kažeš šta da radim u mom kraju?
Živim ovde 25 god., ali ne, to je samo molba.
Hvala. -Laku noć, Voltere.
Laku noć, Ignjacio.
Izvini, on ti je to kupio?
Jeste. -Ko god ga zamoli, on tako uvek.
Srećno!
Trebaće mi i to.
Druže?
Ispalo ti je nešto.
Upomoć!
Pomozite!
Da? -Pomozite, molim vas!
Ko je to? Šta se događa?
Puštam te unutra.
Ne, kretenu!
Kretenu, ovo te se ne tiče!
Činiš mi uslugu.
Uslugu?
Okončaj ovo sranje zauvek.
Hale? Ela?
Ljudi? -Vratili ste se?
Je li..? Zašto niste zvali? -Dovedi Hala. -Možete li bar da mi kažete?
Ne dok oboje ne siđete. -Misle da ću biti dobro, dušo. Bila je lažna uzbuna.
Bože moj! -Polako, dušo.
Idi po brata. -To će biti teško.
Je l' me zajebavaš? Kod Grega je i duvaju.
On je kod Ejmi. Nada se da će da izgubi nevinost. Njeni nisu tu za vikend.
Kaže da je uradio procenu rizika i da prednosti premašuju moguće negativnosti.
Isuse Hriste! -Dragi, možemo da ga grdimo ujutru.
Hajde da se radujemo. Sipaj mi čašu vina.
Mnogo si milostivija od mene.
Mama?
Može.
Volim te, Hale.
I ja tebe.
Volim te.
Izvini. -U redu je.
6 cm dugi vertikalni rez na sredini gornjeg abdomena.
Abrazije na glavi. -Imate signal ovde dole?
Postoji ventilacioni otvor. -Samo sekund, važi?
Mama? Gde je on? -Na intenzivnoj nezi.
Izgubio je mnogo krvi. -Je l' kažu da će..? -Ne znam. Bojim se da pitam.
Izvinite. -Ostavite nas. -Izvinite, da li ste vi porodica čoveka koji... -Da.
Sad sam razgovarao sa policijom tamo...
U svakom slučaju, vaš muž me je zamolio da vam dam ovo.
Šta vam je rekao?
Samo da vam dam ovo cveće
i da nikad nije propustio nijedan petak.
Još nešto?
Verovatno sam loše čuo.
Molim vas.
Kupus.
Sadim kupus.
Bože.
Savršeno.
Hvala. -Žao mi je.
Mama?
To je od Montenja.
"Želim da me smrt snađe dok sadim kupus...
i da ne marim za smrt, kao ni za svoju nedovršenu baštu."
Seme? Jesi li to ti? -Da.
Nedostaješ mi.
Hoću da se vratim kući.
To neće biti tako jednostavno.
Ni za koga.
Na stranu to što ni nisi u Kini. -Sara... -Na stranu to gde si zaista.
Verovatno u gradu, koliko znam.
Čak me sad nije ni briga, što je zastrašujuće samo po sebi.
Neću više da budem ono u šta sam se pretvorila.
Neću ni ja.
Ne verujem ti, Seme.
Ništa više nego što ti veruješ meni.
Sara, imao sam čudnu noć. -Ne moram ni da kažem da me stvarno ne zanima.
Ne, nije tako...
Objasniću ti kad se... -Ne želim da te vidim sad.
Hoćeš da dođeš kući?
Pričaćemo o tome onda kad bi kao trebalo da se vratiš iz Kine.
Dobro. -I počni da razmišljaš da li je ovo ono u čemu stvarno želiš da budeš.
ŽRTVOVAO ŽIVOT
"DŽOZEF EMBROUZ, TEK PUŠTEN IZ BOLNICE, DAO JE SVOJ ŽIVOT DA SPASE PROFESORA
OD NOŽEM NAORUŽANOG MANIJAKA."
Pitanje je koliko je gubitak krvi uticao na moždane funkcije,
pored povrede od uboda.
Možemo da ga održavamo u životu, ali... -Da li moja svekrva zna za to?
Svakako je sve vreme pored njega.
Dobro. Idem tamo. -Mogu li ja, tata?
Možeš.
Barem ne oseća nikakav bol.