Šta je starije?
Kokoška ili jaje?
Da li kosmos ima svoj početak?
I ako ima, šta se dešavalo pre toga?
Odakle je kosmos stigao?
I gde odlazi?
Sreća.
Sreća, da.
Bili smo veoma srećni.
Mislim, moja porodica i Stephen, svi.
Imali smo i mi svojih nevolja, ali najvažnije je da smo opstali.
Svako ima svojih nevolja, i neki ljudi nestanu...
da se više nikad ne pojave.
Bombe koje padaju su stvarno zastrašujuće.
Dolazile bi zujeći, a onda ništa.
Kad biste čuli eksploziju, znali ste da ste se izvukli...
i vraćali bi se svom jelu, ili čemu već.
Ali, jedna je pala jako blizu naše kuće.
Od eksplozije stražnji prozori su popucali...
a delići stakla su se pozabijali u zid na suprotnoj strani.
Kad je Stephen trebalo da se rodi...
odlučili smo da bi najbolje bilo da se rodi u Oxfordu.
Dok sam još bila u bolnici...
otišla sam do Blackwell knjižare u Oxfordu,
i kupila...
astronomski atlas.
Jedna od mojih snaja, kasnije mi je rekla,
'Obavila si jednu izuzetno proročku kupovinu!'
Koliko je vreme realno?
Da li ima svoj kraj?
Da li postojii razlika odakle dolaze prošlost i budućnost?
Zašto se prošlosti sećamo a budućnosti ne?
Sećam se onog dana kada smo putovali kroz London...
odmah posle zamračenja.
Vozovi, više nisu bili zatamnjeni...
i sad su zavese bile razmaknute, dok smo putovali.
Prelazili smo preko jednog od mostova...
a sva svetla su sijala... odnosno, ona koja su ostala...
cela u Londonu.
Pored toga, bila je to jedna zvezdana noć...
pa ste mogli da vidite zvezde, kao na dlanu.
Sećam se da smo često ležali na travi...
posmatrajući nebo kroz teleskop...
i uživajući u čudesnim zvezdama.
Stephen se oduvek divio čudima...
i mogla sam da vidim kako su ga opčinile i zvezde...
i ono iza zvezda.
Rođen sam, tačno 300 godina posle Galilejeve smrti.
Po mojoj slobodnoj proceni...
tog dana je rođeno još 200.000 beba.
Ne znam da li se i jedna od njih...
kasnije zainteresovala za astronomiju.
Moje prvo sećanje je Isobel kako gura neka prilično matora...
kolica za bebe...
duž North Roada,
u kojima su bili Stephen i Mary,
koji su izgledali prilično veliki jer su imali velike glave...
i rumene obraze i nisu mogli da prođu neopaženo.
Delovali su drugačije od običnih ljudi.
Sećam se da sam posetio dom Hawkingovih...
nekoliko puta.
To je bilo jedno od onih mesta gde, kad bi vas pozvali na večeru...
mogli ste da završite razgovarajući sa Stephanom...
dok bi ostatak porodice sedeo za stolom i čitao knjige.
To je ponašanje koje ne bi naišlo na odobravanje u mojim krugovima...
ali je tolerisano Hawkingovima zato što su smatrani za...
veoma ekscentrične,
natprosečno inteligentne, izuzetno pametne ljude,
ali, ipak... pomalo... čudne.
Po mom mišljenju svi članovi porodice Hawking su bili takvi...
izuzev Stephena...
koji je, čini mi se bio jedini normalan član te porodice.
Stephen je obično govorio da zna...
11 različitih načina kako može da uđe u kuću.
Ja sam znala samo 10.
Bog zna koji je bio jedanaesti.
Sa severne strane kuće nalazila se šupa za bicikle,
koja je imala i prednja i stražnja vrata.
Iznad šupe,
nalazio se prozor sobe koja je bila u obliku slova 'L'.
Spreda ste mogli da zađete za ugao i da se popnete na krov.
A odatle ste mogli da se popnete na glavni krov.
Mislim da je jedan od načina na koji je Stephen mogao da uđe...
bio preko krova.
Moram priznati da se uvek mnogo bolje penjao od mene.
Ali, i dalje ne znam koji je bio jedanaesti način.
Pre dvadesetog veka...
mislilo se da kosmos postoji oduvek,
ili da je nastao u određenom trenutku u prošlosti,
manje-više ovakav kakvim ga danas vidimo.
Ljudi su živeli u ubeđenju...
iako svi mi starimo i umiremo...
da je kosmos večan i nepromenljiv.
Prestala sam da se igram sa Stephenom...
kad se razboleo, od prilike kad je imao 12 godina.
Počeo je sve igre da shvata krajnje ozbiljno.
Imali smo Monopol.
I...
Prvo je celu tablu Monopola iscrtao...
mrežom šina...
ne bi li iskomplikovao igru.
I onda mu Monopol više nije bio dovoljno interesantan.
Na kraju, smislio je groznu igru koju je nazvao 'Dinastija',
a koju, koliko se sećam, nikad nisam igrala.
Trajala je zauvek, jer nije postojao način da se završi.
Na kraju, kao da mu je to postalo najvažnije u životu...
igrao je satima, satima i satima.
Ja sam nalazila da je igra užasna,
nisam mogla da shvatim kako neko može da bude zaluđen tom igrom.
Ali, Stephen je oduvek bio pomalo komplikovan...
i meni se činilo sasvim normalno...
da ga kompleksnost te igre toliko obuzme.
Još dok sam bio u gimnaziji,
primetio sam da svetla udaljenih galaksija...
postaju crvena.
To je značilo da se te galaksije udaljavaju od nas...
i da se kosmos širi.
Ali, ja nisam verovao u to.
Statični kosmos je delovao mnogo prirodnije.
Tako je mogao postojati i nastaviti da postoji zauvek.
Diskutovali smo o mogućnostima spontanog nastanka života,
kad je, čini mi se, Stephen izneo svoje opažanje...
koje je dokazivalo, ne samo da je razmišljao o tome već i da je...
izveo i određene proračune...
koliko bi vremena za to moglo biti potrebno.
U to vreme, čini mi se da sam rekao svom prijatelju, Johnu McLennahanu,
'Mislim da će se pokazati da je Stephen izvanredno talentovan'.
Ne znam da li sam upotrebio baš te reči...
ali sam mu napomenuo nešto slično.
On se nije složio.
Zato smo se opkladili.
Na svoj detinjasti način, kladili smo se...
u kesicu bombona.
Sad, vreme je pokazalo da sam ja bio u pravu,
i mislim da sam zaslužio svoju nagradu...
koja mi, još uvek nije isplaćena.
Širenje kosmosa...
ukazuje na mogućnost da je kosmos nastao...
u nekom trenutku u prošlosti.
Trenutak u kome je kosmos nastao...
danas je poznat kao 'Veliki prasak'.
Prvu godinu je išao u školu St. Albans,
i završio je, mislim, kao treći od pozadi.
Rekla sam mu, 'Dobro, Stephene...
zar si, stvarno morao da budeš tako nisko?
A on je odgovorio, 'Pa...
ni ostali nisu bili mnogo bolji'.
To ga, uopšte nije brinulo.
Pa, ipak, oduvek su ga svi smatrali za izuzetno pametnog.
Čak je jedne godine dobio i važnu religijsku nagradu.
To nije bilo iznenađujuće jer mu je otac čitao biblijske priče...
još dok je bio sasvim mali...
i on ih je sve, jako dobro znao.
Bio je prilično dobro upućen u verske stvari...
iako mislim da im danas ne pridaje neki veći značaj.
Svi vole da diskutuju o teologiji.
To je lepa i sigurna tema.
Za diskusiju vam ne trebaju nikakve činjenice...
niti bilo kakvi čvrsti dokazi.
On je tražio raspravu.
U osnovi je tražio debatu i bio je srećan da debatuje o bilo čemu...
uključujući...
teologiju i postojanje svemogućeg Boga.
Onda bi nekome to bilo dosadno...
počeo bi 'Put u svemir' na TV-u, ili tako nešto...
i diskusija bi prestala,
Ako je kosmos nepromenljiv...
svako može da pomisli kako ga je Bog stvorio...
bukvalno, u bilo kom trenutku u prošlosti.
Sa druge strane, ako se kosmos širi,
onda mogu postojati i fizički razlozi...
za njegov nastanak.
Širenje kosmosa ne isključuje postojanje Tvorca...
ali svakako postavlja granice na ono što je on mogao da uradi.
Kad je porodica otišla u Indiju...
dogovoreno je da Stephen dođe kod nas i da godinu dana živi sa nama.
Jednog dana je odlučio da bi bilo lepo...
da nauči da igra škotski, gorštački ples.
Moram vas podsetiti da je to bila jedna obična kuća...
ali smo imali veliki broj soba i ogroman hol.
Zato smo kupili...
nekoliko ploča i...
knjigu sa uputstvima.
Stephen je preuzeo komandu.
Insistirao je da obučemo sakoe i stavimo kravate...
a onda je on postao ceremonijal majstor.
Stephen je ovo shvatio veoma ozbiljno.
Ali, voleo je ples, znate.
Na mojoj godini su bila četiri fizičara,
Gordon Berry,
Richard Bryath,
Stephen...
i ja.
Prvi put sam video Stephena...
jedne večeri kad smo Gordon i ja posle večere svratili do njegove sobe...
pokušavajući da ga pronađemo.
Stephen je bio u sobi..
sa kartonom piva.
Polako ga je ispijao.
Imao je samo 17 godina.
Zakon ga je sprečavao da pije u pabu.
Došao je na Oxford smešno mlad.
Često smo pravili na takozvane 'sastanke mreže'.
Organizovali bismo pivske žurke, to su bile veće zabave...
na koji smo pozivali što veći broj brucoša...
koje smo vrbovali za veslački klub.
Tako smo skupljali ljude.
Ali, za Stephena je uvek postojala dilema...
'Da li kormilara treba da izaberemo u prvih...
ili u drugih osam?', znate.
Kormilari umeju da budu avanturističkog duha.
Ali, umeju da budu i jako staloženi.
On je bio prilično nemirnog duha.
Nikad niste znali šta može da uradi, dok je bio u timu.
Ponekad je svoje radove donosio i u čamac.
Njegov mozak je radio na nekoliko nivoa u isto vreme.
Rečeno nam je da pročitamo 10. poglavlje...
knjige 'Elektricitet i magnetizam'...
od Bleaneyja & Bleaneyja,
neobičnog para koji su sačinjavali muž i žena.
Na kraju tog poglavlja nalazilo se 13 pitanja...
na nivou završnog ispita.
Veoma brzo sam shvatio da ne umem ni na jedno da odgovorim.
Richard i ja smo nedelju dana zajedno radili na tome...
i uspeli smo da odgovorimo na jedno i po pitanje.
Nismo bili baš ponosni na to.
Gordon nije želeo ničiju pomoć,
i uspeo je na jedno da odgovori sasvim sam.
Stephen, kao i obično, nije još ni počeo.
Ali, sledećeg jutra je otišao u svoju sobu oko 9 sati.
Vratili smo se u 12, možda 12:05...
a onda je i Stephen sišao dole, mi smo bili u predvorju, u holu.
'Hawking', rekao sam, 'koliko pitanja si uspeo da rešiš?'
'Pa...', rekao je,
'imao sam taman dovoljno vremena za prvih deset.'
Mislim da smo u tom trenutku shvatili...
ne samo da ne idemo istom ulicom...
već nismo ni na istoj planeti.
Jednog dana sam izračunao da sam radio 1000 sati...
za 3 godine koliko sam studirao na Oxfordu.
U proseku, to je jedan sat dnevno.
Nisam ponosan na tu lenjost...
samo pokušavam da objasnim svoj stav u to vreme,
stav da ništa nije vredno napora.
Obično bi mi jednom nedeljno donosio svoj rad na pregled...
a kako nikad nije hvatao beleške, čuvao te papire ili tako nešto...
dok bi izlazio iz moje kancelarije, obično bi sve bacio u moju kantu za đubre.
I kad je bio sa ostalim kolegama sa klase...
kad bi videli šta je uradio...
bili bi, apsolutno užasnuti jer su mislili...
da ono što je Stephen uradio, verovatno za pola sata...
kad bi oni mogli da urade za godinu dana...
ne samo da ga ne bi bacili, već bi ga uramili i okačili na zid.
Zahvaljujući svojoj lenjosti...
isplanirao sam da za svoj završni ispit...
obradim probleme u teoretskoj fizici...
i tako izbegnem sva pitanja koja zahtevaju konkretno znanje.
Nisam to dobro obavio.
Bio sam na granici između diplome prvog i drugog stepena..
i onda sam morao da se odlučim kojoj ću da se privolim.
Pitali su me šta planiram za budućnost.
Odgovorio sam,
ako mi daju prvi stepen, otići ću u Cambridge,
a ako mi daju drugi...
ostaću u Oxfordu.
Dali su mi prvi stepen.
Odvela sam Stephena i njegovog mlađeg brata...
u Woburn park.
Popeo se na drvo. Testirao je sam sebe a ja to nisam shvatala.
Uspeo je da se popne na drvo, da se kreće po jednoj grani...
i da siđe dole.
Mislim da je počinjao da primećuje da ga ruke...
ne služe više kao ranije...
ali nama nije ništa rekao.
Na univerzitetu smo imali zavojite stepenice,
bile su spiralne, ali četvrtaste.
Njima se dolazilo iz gornjih soba.
Steve je, zapravo, pao sa tih stepenica, dok je silazio...
niz stepenice i skotrljao se sve do samog dna.
Ne znam da li je izgubio svest,
ali je izgubio pamćenje.
Doneli su ga, da li u moju, ili u sobu nekog drugog...
Njegovo prvo pitanje bilo je, naravno, 'Ko sam ja?'
Rekli smo mu, 'Steve Hawking'.
Minut kasnije, ili trenutak posle...
opet je pitao, 'Ko sam ja?'
'Steve Hawking.'
Onda se, posle nekoliko minuta setio da je Steve Hawking.
Pitali smo ga da li se seća da je išao dole, u bar na piće...
nedeljom uveče?
Ili, da li se seća da je kormilar u veslačkom čamcu, ponedeljkom?
Pamćenje mu se vraćalo postepeno, sve dok se nije setio i prethodnih dana...
i prethodnih sati.
I onda, posle neka 2 sata, već se svega prisetio.
Pitanje je bilo, da nije još nešto zaboravio usled svega toga.
Onda je Steve odlučio, 'Dobro ići ći na Mensa test.'
Rekli smo mu, 'Naravno, i treba da ideš u Mensu.'
Vratio se oduševljen...
što je uspeo da uđe u Mensu. Bio je, apsolutno oduševljen.
Video sam da postoje dve oblasti teoretske fizike...
koje bih mogao da studiram na Cambridgu.
Jedna je bila kosmologija proučavanje nečeg ogromnog...
a druga je bila oblast elementarnih čestica...
proučavanje nečeg majušnog.
Kako god, mislio sam da su elementarne čestice...
manje privlačne...
zato što o njima nije postojala odgovarajuća teorija.
Jedino što je rađeno bila je klasifikacija čestica u porodice...
kao u botanici.
U kosmologiji, sa druge strane je već postojala sasvim definisana teorija...
Einsteinova opšta teorija relativiteta.
To je bila, jako hladna godina.
I led je prekrio celo jezero Veralamian.
Otišli smo na klizanje.
Stephen je, inače jako dobro klizao.
Dok smo klizali blizu jedno drugog,
nije klizao dobro, kao ni ja, moram priznati.
I... pao je...
i nije mogao da ustane.
Odvela sam ga u kafe da se malo zagreje...
i tada mi je sve potanko ispričao.
Bolest je već bila dijagnosticirana.
Insistirala sam da odem da se vidim sa njegovim doktorom...
jer sam mislila, koliko god još da poživi...
sigurno postoji nešto što neko može da učini...
ako ništa bar kako da olakša stvari ljudima.
Ja ovde neću pominjati doktorovo ime.
Otišla sam da se vidim sa njim na Londonsku kliniku.
Bio je prilično iznenađen što sam se potrudila da dođem da se nađem s njim,
na kraju krajeva, ja sam Stephenova majka.
Bio je veoma ljubazan, i primio me je bez pogovora.
Rekao je, 'Da, sve ovo je jako tužno,
kad vidite brilijantnog mladog čoveka sasečenog u korenu mladosti.'
A ja sam odgovorila, 'Dobro, a šta mi možemo da učinimo?
Šta možemo da uradimo? Da ga pošaljemo na fizikalnu terapiju...
ili na bilo šta slično što bi mu, nekako pomoglo?'
Odgovorio je, 'Zapravo, ne.
Tu se ništa ne može učiniti, i to je to.'
Nedugo posle mog 21-og rođendana...
otišao sam u bolnicu na ispitivanja.
Uzeli su mi uzorak mišića ruke,
nabili u mene elektrode,
ubrizgali mi nekakvu neprozirnu, radioaktivnu tečnost u kičmu...
i posmatrali je kako ide gore-dole, pomoću X-zraka,
dok su mi naginjali krevet.
Dijagnoza je bila - ALS.
Amiotrofična lateralna skleroza...
ili bolest motornog neurona, kako se još zove.
Doktori nisu mogli da mi ponude nikakav lek...
i predvideli su mi još dve i po godine života.
Ušao sam zajedničku dnevnu sobu.
Tražio sam društvo za ručak.
Nisam video nikoga sa kim bih poželeo da ručam...
a onda je, iznenada Stephen ušetao unutra.
Ne znam zašto je on tada došao na Oxford, zaboravio sam.
I tako...
Stephen je, velikodušno otišao da kupi piće,
doneo ga je i stavio na sto.
Dok je spuštao svoju kriglu piva malo je prosuo.
Nisam mogao da odolim,
'Gospode! Već si pijan, ovako rano?'
Onda mi je rekao da je bio u bolnici tri nedelje...
gde su mu uradili pregršt ozbiljnih ispitivanja...
i da su pronašli od čega boluje.
Rekao mi je sasvim iskreno i otvoreno...
da će postepeno gubiti kontrolu nad svojim telom.
I da će mu, eventualno...
samo srce i pluća i dalje normalno funkcionisati...
i mozak.
I rečeno mu je da će, na kraju...
bukvalno biti telo biljke...
ali će mu mozak i dalje biti u savršenom stanju.
ali će on biti nesposoban da komunicira sa spoljnim svetom.
U to vreme moji snovi su bili uzdrmani.
Pre nego što mi je dijagnosticirana bolest...
život mi je bio, užasno dosadan.
Izgledalo mi je kao da ništa nije vredno truda.
Ali, ubrzo, pošto sam izašao iz bolnice...
sanjao sam kako treba da budem pogubljen.
Odjednom sam shvatio da postoji mnogo vrednih stvari...
kojima bih mogao da se bavim...
ako budem poživeo.
Jako dobro sam znao da on nema vere.
I to je, po meni, činilo stvari još težim,
jer u toj situaciji, morate da se zapitate, zašto ja? Zašto ovo?
Zašto sad?
Ali, on je apsolutno...
ravnodušno...
prihvatio ono što će mu se dogoditi.
I, koliko se ja sećam, u tom trenutku je prionuo na posao.
U početku, nisam video smisao rada na svom istraživanju,
jer nisam očekivao da ću živeti dovoljno dugo...
da završim svoj doktorat.
Ipak, kako je vreme odmicalo...
izgledalo je kao da se bolest smiruje.
Počeo sam da shvatam opštu relativnost...
tako da sam mogao da nastavim sa svojim radom.
Ali, ono što mi ulilo dodatnu snagu...
bila je veridba sa devojkom po imenu Jane Wilde.
To mi je dalo razlog da nastavim sa životom...
ali je, takođe značilo i da moram da pronađem posao...
ako mislim da se venčamo.
Stephen je već bio bolestan. Jane je to znala.
I to je još jedan dokaz koliko Stephen ima sreće.
Sreo je pravu osobu u pravo vreme.
Zato što... Jane...
Stephen je bio u veoma teškoj depresiji.
I on... nije bio...
nije imao neku želju da nastavi svoj rad.
Mislim, kad imate još 2˝ godine, šta možete da učinite za to vreme?
Ali, kad je sreo Jane dobio je novi impuls.
I počeo je da radi.
Želeo sam da shvatim kako je kosmos nastao.
Einsteinova teorija opšteg relativiteta...
pokazuje da se kosmos širi.
Ali nam ne daje odgovor na suštinsko pitanje,
da li je moralo da dođe do Velikog Praska?
Do početka vremena?
Za vreme moje treće godine na Cambridgeu...
Roger Penrose je objavio svoje otkriće o odumiranju zvezda.
Sećam se da sam razgovarao sa svojim prijateljem, lvorom Robinsonom.
Vodili smo, veoma živu konverzaciju.
A onda smo morali da pređemo ulicu...
i dok smo prelazili ulicu, naravno prestali smo da razgovaramo.
I dok smo stigli na drugu stranu meni su na pamet pale neke ideje...
ali, onda se razgovor nastavio...
i ja sam sve ideje, u trenutku smetnuo sa uma.
Kasnije, kad je moj prijatelj otišao kući...
javio mi se neki čudan osećaj...
osećao sam se uzbuđeno, bio je to predivan osećaj.
Zapravo, nisam još shvatao zašto se tako osećam...
pa sam počeo da razmišljam o tom danu i šta je moglo da doprinese da se tako osećam.
Postepeno, prisetio sam se...
onoga što mi je palo na pamet dok sam prelazio ulicu.
Penrose je objavio svoje otkriće...
da se u kolapsu zvezda one smanjuju beskonačno....
dok ne postanu jedna tačka,
to jest dok svi spoljni uslovi koji utiču na taj proces...
ne budu zadovoljeni i izjednačeni.
Sećam se da je Stephen Hawking,
koji je tad bio na trećoj godini kao student istraživač, rekao...
'Vrlo zanimljiva teorija,
i pitam se da li bi nekako mogla da se primeni...
na razumevanje načina postanka kosmosa?'
On je, u stvari imao na umu da...
ako mentalno izokrenete svoju spoznaju vremena...
onda o širenju komosa možete razmišljati....
kao o sistemu koji se raspada, kao recimo o zvezdi, jako velikoj zvezdi koja umire.
Roger Penrose je dokazao da se umiruća zvezda...
koja kolabira pod uticajem sopstvene gravitacije,
zapravo, smanjuje do tačke,
do tačke beskonačne gustine i nulte veličine.
Shvatio sam da ako obrnem tok vremena,
tako da se kolaps pretvori u ekspanziju...
onda bih mogao da dokažem...
i da kosmos ima svoj početak.
Ali, moj dokaz...
zasnovan na Einsteinovoj teoriji opšteg relativiteta...
takođe pokazuje da mi nismo u stanju da shvatimo....
kako je kosmos nastao.
Zato što pokazuje da se sve naučne teorije...
uključujući i samu teoriju opšteg relativiteta...
ruše na postanku kosmosa.
Bili smo na sastanku u institutu Physics Space u New Yorku.
Rekao sam, 'Pre nego što dođemo do konačnog zaključka,
trebalo bi da u lonac ubacimo....
još jedan predmet...
predmet koji je totalno kolabirao pod uticajem gravitacije.'
Kad upotrebite frazu,
'predmet koji je totalno kolabirao pod uticajem gravitacije',
deset puta...
shvatite da morate da mu pronađete neko bolje ime.
Tada sam ja prvi put zamenio tu frazu nazivom 'crna rupa'.
Kovanica 'crna rupa' koju je smislio John Wheeler, odjednom se raširio.
Svi su je prihvatili.
I od tada, ljudi širom sveta, u Moskvi...
u Americi, u Engleskoj i bilo gde drugde,
znaju da govore o istoj stvari.
I ne samo to, već se odjednom pojavilo i mnoštvo novih pojmova...
koji su postali opšte prihvaćeni. Čak su i pisci naučne fantastike....
iznenada mogli da pričaju o njoj.
Večeras, prijatelji moji...
nalazimo se na pragu podviga još neviđenog u istraživanju svemira.
Ako se podaci koje budem dobio budu slagali sa mojim kompjuterskim proračunima...
otputovaću tamo gde se još niko nije usudio da ode.
U crnu rupu?
U...
kroz...
i iza!
To je ludilo!
Nemoguće!
Kad velika zvezda počne da se skuplja,
njena gravitacija postane toliko jaka,
da ni svetlo više ne može da pobegne.
Oblast iz koje više ništa ne može da pobegne...
naziva se 'crna rupa'...
a njena granica zove se 'horizont događaja'.
Može se reći da je 'granica događaja'...
ono što Dante naziva ulaskom u Pakao:
'Ostavite svaku nadu vi, koji ulazite ovde.
Jednom sam zamoljen, da budem u žiriju koji će ocenjivati...
eseje na temu...
'Kako propasti kroz crnu rupu i preživeti?'
Imao sam veliki problem....
nisam znao kako da dodelim nagradu,
jer ako kažem, 'Ovo zvuči kao dobar esej',
jedini pravi način na koji je moglo da se dokaže da je dobar...
je bio, stvarno upasti unutra. Doživeti pad u crnu rupu.
Ali, kad bi upao u crnu rupu,
pretpostavljam da bih morao da povedem i autore eseja...
ali, onda bi se pojavilo pitanje, kako to iskustvo reći ostatku sveta?
Da li poneti i nagradu koju treba da im uručite?
I šta će raditi sa nagradom kad dospeju u centar?
Veruj mi...
dugo sam čekao da se pojavi neko poput tebe...
da zabeleži ovaj trenutak.
Hvala, doktore.
Sad sam spreman.
Spreman da krenem...
na najznačajniji put.
Sigurno je najrizičniji.
Rizik je beznačajan u poređenju sa...
mogućnošću da spoznate...
veliku istinu o nepoznatom.
Tamo,
dugo negovani zakoni prirode, jednostavno ne važe.
Nestaju.
A... život?
Život?
Večni život.
Kad biste posmatrali astronauta...
dovoljno hrabrog da uskoči u crnu rupu...
i recimo da njegov sat pokazuje da je 12 sati...
dok prolazi preko horizonta događaja...
i ulazi u crnu rupu.
Bez obzira koliko dugo vi čekali...
nikad nećete videti da je na astronautovom satu 12 sati.
Umesto toga, svaka sekunda na satu će trajati ...
sve duže i duže...
a poslednja sekunda pred ponoć trajaće zauvek.
Tako, skokom u crnu rupu....
čovek može biti siguran da će njegova slika trajati zauvek.
Ali, ova slika će bledeti tako brzo...
i postaće toliko bleda da niko neće moći da je vidi.
Ako bi neko nestao u crnoj rupi...
gledajući spolja, delovalo bi kao da vreme usporava.
A osoba koja se kreće... ili bar misli da se kreće...
i priča u svom brodu normalnom brzinom...
deluje kao da polako usporava, dok se na kraju ne zamrzne...
u određenom položaju.
Ovo je naravno slučaj kad ga neko posmatra spolja.
Spolja vi više nikad nećete videti šta se dešava posle tog trenutka.
Astronaut neće primećivati ništa neobično...
kad njegov sat bude pokazivao ponoć...
dok bude prelazio horizont događaja...
i ulazio u crnu rupu.
Naravno, sve dok se ne bude približio tački...
i ne bude bio smrvljen kao rezanac.
Čovek može da upadne preko ovog horizonta događaja...
a da to ne oseti, da to ne primeti.
Posle nedelju dana pada, čovek počinje da oseća...
štipkanje koje ga sve više izdužuje, i sve više istanjuje.
I naravno, čovek počinje da biva razvlačen...
sve dok ne postane veoma dugačak i veoma tanak...
i prilično gadan.
Posle dve nedelje, kad padne pravo u centar...
čovek je, naravno, mrtav.
Dok vam se spoljni svet ne izgubi...
videli biste da se mnogo toga događa...
ali biste sve videli veoma ubrzano.
Recimo da bi vam sve izgledalo kao vatromet...
i vaša frustracija koju biste osetili zato što možete da vidite...
sve šta će se odigravati u budućnosti...
prošla bi tako brzo, sa naučne tačke gledišta...
da ne biste imali vremena da je izanalizirate.
Ne biste imali vremena da je shvatite.
Zapravo, stvari bi se tako brzo odvijale...
i bile bi toliko eksplozivne da biste i vi sami...
konačno bili uništeni eksplozijom. To bi bio vaš kraj,
ali bi to bio izuzetno uzbudljiv način da se završi život.
Kad bih ja imao izbor, svakako bih izabrao takvu smrt.
U dugoj istoriji kosmosa...
sigurno su mnoge zvezde sagorele svo svoje nuklearno gorivo...
i urušile se u sebe.
Broj crnih rupa mogao bi biti veći...
od broja vidljivih zvezda...
čiji se broj procenjuje na oko sto hiljada miliona...
samo u našoj galaksiji.
Imamo i dokaz...
o postojanju ogromne crne rupe...
u samom centru naše galaksije.
Prijatelji me pitaju,
'Ako je crna rupa crna, kako je onda vidiš?'
A ja odgovaram, 'Da li ste ikada bili na balu?
Da li ste ikada posmatrali mladiće obučene u crne frakove...
i devojke u svojim belim haljinama kako se vrte u krug držeći se za ruke?
A kad se svetlo priguši tada možete da vidite samo devojke.
Devojka je obična zvezda...
a momak je crna rupa'.
Ne možete videti crnu rupu isto kao što ne možete da vidite ni momka.
ali devojka koja se okreće...
je sasvim uverljiv dokaz da tu postoji još nešto...
što je održava u njenoj orbiti.
Jedne večeri, neposredno po rođenju moje ćerke, Lucy...
počeo sam da razmišljam o crnim rupama dok sam odlazio u svoj krevet.
Moja bolest je ovo učinila prilično sporom radnjom...
tako da sam imao mnogo vremena.
Iznenada sam shvatio...
da zona horizonta događaja...
mora konstantno rasti sa vremenom.
Rast zone horizonta događaja...
je neverovatno podsećao na osobinu zvana entropija...
kojom se meri stepen nereda u nekom sistemu.
To je stvar nekih osnovnih iskustava...
da nered teži da se uveća vremenom...
ako su stvari prepuštene same sebi.
Jednog dana, Jacob Bekenstein je došao u moju kancelariju.
Rekao sam, 'Jacobe, i dalje me zbunjuje...
kad ostavim šolju vrućeg čaja pored šolje hladnog čaja...
i ostavim da toplota jedne šolje prelazi na drugu...
koja je to količina nereda u kosmosu?
Ali, Jacobe, ako crna rupa prolazi pored...
i ja u nju ubacim obe šolje čaja,
ja sam uništio tragove svog zločina, je l' tako?'
Bekenstein je čovek blistavog uma.
Izgledao je zbunjen ali se vratio kasnije...
i rekao mi, 'Ne, nisi uklonio tragove svoga zločina,
zato što crna rupa 'beleži' sve što ti se dešava.'
Stephen Hawking je pročitao članak...
u kojem je Bekenstein objavio svoje nalaze.
Mislio je da su nalazi besmisleni...
i odlučio da dokaže da je Jacob pogrešio.
Moja otkrića su navela Jacoba Bekensteina...
da pretpostavi kako je zona horizonta događaja...
zapravo, entropija crne rupe.
Ali u Bekensteinovoj teoriji postojala je jedna fatalna greška.
Ako crne rupe imaju entropiju...
onda moraju imati i temperaturu.
A ako imaju temperaturu onda moraju emitovati zračenje.
Ali, kako mogu da emituju zračenje...
kad iz crne rupe ništa ne može da pobegne?
Na kraju se ispostavilo da je Bekenstein u osnovi, bio u pravu...
a to je bilo u toj meri iznenađujuće...
jer to nije očekivao ni on, niti bilo ko drugi.
Kako je postepeno gubio pokretljivost ruku...
počeo je da razvija...
da pažljivo bira istraživačke projekte...
koji bi se mogli voditi i rešavati...
geometrijskim oblicima koje je mogao da zamisli u svojoj glavi.
Razvio je veoma ceo spektar moćnih alatki...
koje niko drugi nije imao.
Tako, na neki način, kad ostanete bez jedne vrsti alatki...
morate da razvijete neke druge...
neke nove prilagođene novoj vrsti problema.
Što dalje znači da ako vi jedini na svetu posedujete te alate...
onda određene probleme...
ne može niko drugi rešiti, osim vas.
Moj rad do 1973. godine bavio se opštim relativitetom...
i predstavljen je u knjizi koju sam napisao sa Georgom Ellisom...
po imenu 'Ogromne struktrure vreme-prostor'.
Već tada bilo mi je teško da pišem...
pa sam uobičavao da razmišljam u slikama i dijagramima...
koje sam mogao da zamislim.
Sećam se kad sam otišao da posetim Stephena i Jane...
u njihovom domu u Cambridgeu.
To veče, posle večere,
kad je došlo vreme da Stephen pođe u krevet...
Jane je insistirala a Stephen se saglasio...
izgleda da im je to bila rutina, da se Stephen sam popne gore.
Zaboravio sam da li je stepenište bilo jednokrako ili dvokrako,
ali, u to doba, on više nije mogao da hoda.
On se penjao uz stepenice tako što bi se hvatao za šipke gelendera...
i vukao se samo... penjao se uz stepenice samo snagom svojih ruku.
Tako je sam sebe vukao od prizemlja do drugog sprata...
a to je zahtevalo užasno mnogo napora.
Jane je objasnila da je to važan deo njegove terapije...
kako bi održao koordinaciju...
i fizičku snagu što je duže moguće.
U početku, srce mi se slamalo posmatrajući njegovu...
očiglednu agoniju dok se penjao uz stepenice,
sve dok nisam shvatio da je sve to samo deo života...
to što se tako vukao uz te stepenice.
Opšta relativnost je takozvana, klasična teorija.
Ona predviđa...
jedan i određen put za svaku česticu.
Ali, prema kvantnoj mehanici,
postoji i element slučajnosti ili neizvesnosti.
Čestica nema samo jedan put kroz prostor i vreme.
umesto toga, postoji princip neizvesnosti...
po kojem se ni položaj, ni tačna brzina čestice...
ne mogu nikad saznati.
Počeo sam da proučavam...
uticaj koji bi kvantna mehanika mogla imati...
na čestice koje se nalaze u blizini crne rupe.
Otkrio sam...
da bi čestice mogle pobeći iz crne rupe...
i da crne rupe nisu apsolutno crne.
U početku, nisam poverovao u to.
Ali, kad sam uradio ponovne proračune, svaka sumnja je nestala.
Sreo sam Martina Reesa, koji je sav drhtao od uzbuđenja.
Rekao mi je, 'Jesi li čuo? Jesi li čuo...
šta je Stephen otkrio? Sad je sve drugačije, sve se menja.'
Još uvek nisam bio sasvim siguran u svoje otkriće...
pa sam o njemu razgovarao samo sa par svojih kolega.
Ali, ubrzo glas se proneo.
Roger Penrose me je pozvao telefonom na moj rođendan.
Toliko je bio uzbuđen i toliko je pričao...
da se moja rođendanska večera skroz ohladila.
Bilo mi je jako žao...
jer smo imali gusku, koju mnogo volim.
Za mene to je pravo čudo zbog komplikovanih i zbunjujućih proračuna.
Danas, takve stvari možemo mnogo lakše da uradimo...
i da mnogo jasnije sagledamo šta se tu dešava.
Ali tim komplikovanim proračunima dokazao je da crne rupe...
nisu crne i da zahvaljujući kvantnom efektu...
i dalje postoje tragovi zračenja.
Stephen je došao na sastanak...
i ljudi su bili zapanjeni.
Sećam se da je neko ustao i rekao, 'Sigurno si pogrešio, Stephene.
Ne verujem ni jednu jedinu reč od svega toga!'
Jednom sam rekao da nisam zadovoljan...
objašnjenjem koje je dao o nastanku čestica negativne energije.
Ali, ja sve to smatram delom naučnih kontroverzi...
morate dati dokaze za i protiv.
A ja sam oduvek bio oduševljen mogućnošću da učestvujem u tome.
To je ono najzabavnije.
Znate, kad bismo svi samo sedeli i vikali 'Ovo je krasno!'...
Kad imate neko pitanje koje vas muči...
to je ono što je potrebno nauci.
Ali, ja se ni na koji način nisam suprotstavljao toj teoriji...
osim tada, kada sam postavljao pitanja.
Konačno sam bio sasvim siguran...
da crne rupe zrače...
kada sam otkrio mehanizam koji to čini mogućim.
Po kvantnoj mehanici...
prostor je ispunjen virtuelnim česticama...
i antičesticama...
koje se uvek pojavljuju u parovima,
razdvajaju se, ponovo se spajaju...
i na kraju jedna drugu poništavaju.
U prisustvu crne rupe...
jedan element para virtuelnih čestica...
može upasti u rupu,
ostavljajući svog partnera bez mogućnosti da bude poništen.
Izgleda da napuštena čestica postaje deo zračenja...
koje emituje crna rupa.
To znači da crne rupe nisu večne.
One isparavaju sve brže i brže...
dok ne nestanu u ogromnoj ekspoloziji.
Kvantna mehanika dozvoljava da čestice i radijacija...
pobegnu iz svog najgoreg zatvora...
iz crne rupe.
Einstein nikad nije prihvatio kvantnu mehaniku...
zbog njenog elementa slučajnosti i neizvesnosti.
Rekao je, 'Bog ne baca kockice'.
Izgleda da je Einstein pravio dvostruku grešku.
Kvantni uticaj na crne rupe...
sugeriše, ne samo da je Bog bacao kockice,
već ih je ponekad bacao tako da se ne zna gde su.
Sam je jednom rekao...
da ne bi uradio to što je uradio da se nije razboleo.
I ja mislim da je to sasvim moguće, jer kao što reče Johnson,
'Znanje koje je skuplja u mladosti tek kasnije se savršeno razume.'
I zato se on fokusirao na sve to...
što, inače ne bi bio slučaj...
jer je uvek imao mnogo različitih interesovanja.
I ne znam da li bi na svoj rad prionuo na isti način....
da je vodio normalan život, bez bolesti.
Zato, na neki način...
ne, naravno da ne mislim da je imao sreće što se toliko razboleo...
ali je to za njega bila manja nesreća nego što bi bila za bilo koga drugog,
zato što on ume jako dobro da živi u svojoj glavi.
Dok sam živeo sa Hawkingom obično sam ustajao...
oko 7:15, 7:30...
istuširao bih se, čitao malo Bibliju i obavio jutarnju molitva.
Onda bih sišao dole u 8:15 da probudim Stephena.
Za doručkom, obično bih mu ispričao šta sam pročitao u Bibliji...
nadajući se da će to imati nekakvog uticaja na njega.
Posle toga bismo otišli na posao...
i, obično bismo prvo pregledali šta ima u naučnim novinama koje smo dobijali.
Otkrio sam da Hawking, uprkos svojoj brilijantnosti...
čita prilično sporo, mislim ja sam čitao dva puta brže od njega.
Naravno, stvar je bila u tome što je on čitao da zapamti....
jer mu je bio otežan ponovni pristup tim stvarima.
Dok bih ja pročitao novine prilično brzo, pitajući,
'Ima li nečeg interesantnog?', i ako bih hteo da se vratim na nešto...
jednostavno bih podigao časopis i pročitao ponovo.
Zračenje crnih rupa...
nam je pokazalo da gravitacioni kolaps...
nije konačan kao što smo mislili.
Ako astronaut upadne u crnu rupu...
biće vraćen u kosmos...
u obliku zračenja.
To, u neku ruku, znači...
da će astronaut biti recikliran.
Na neki način, to bi bio neki prost oblik besmrtnosti...
jer svaki lični koncept vremena završio bi se...
dok bi astronaut bio razlagan u unutrašnjosti crne rupe.
Sve što bi opstalo bila bi njegova masa ili energija.
Jedne godine, Hawkingovi su me poveli sa sobom...
u jednu seosku kuću u Wales u blizini reke Wye.
Kućica je bila na vrh brda...
i tu se nalazila i neka...
popločana stazica koja je vodila do kućice...
kojom ja do tad nisam prošao...
i stoga sam, naravno želeo da je pređem u što manje koraka.
Zato smo Stephenov akumulator stavili ispod njegovih kolica...
njegova kolica su imala mesto za akumulator i tu smo stavili i još jedan akumulator...
Stephen nije znao da sam ja to sve stavio ispod...
nije znao da su kolica bila mnogo teža.
Stephen je išao ispred mene i kad je stigao do krivine...
koja je vodila do njegove kuće, ali koja je bila na strmini...
pogledao sam nagore i video sam...
kako se njegova kolica, polako naginju unazad.
Ja sam bio, od prilike 10 metara daleko.
Pokušao sam da stignem do njega...
ali nisam bio dovoljno brz...
da ga sprečim da se prevrne unazad, u žbunje.
Bilo je prilično šokantno...
videti kako tog gospodara gravitacije pobeđuje zemljina teža.
Jedna od najtežih stvari za mene su bili svi ti ljudi koji su stalno bili tu.
Nikad nismo bili sami, a to mi je teško padalo.
Ali, njemu je to bilo zabavno.
Uživao je u životu i stalno je nekuda išao.
Po meni, to je sjajno.
Moram priznati da ja ne bih bila toliko hrabra.
Ne bi bio ni njegov otac.
Ostalo nam je samo da mu se divimo....
i da se čudimo, odakle mu.
Tamo je sigurno bilo 50-ak ljudi.
Ja sam se zavukao u ćošak...
hteo sam nekoliko minuta samo da posmatram šta se dešava, da se opustim.
Stephen je bio nedaleko od mene, kad je ušla Jane i prišla mu.
Pogledala ga je, a on je sedeo glave spuštene u krilo...
kao što je samo on mogao da spusti glavu u krilo...
i Jane mu je rekla, 'Izgledaš užasno, Stephene.
Ispravi se!
Neki tvoji gosti ne shvataju...
da kad sediš tako razmišljaš o fizici i sjajno se zabavljaš!
Izgledaš kao da te nešto boli. Ispravi se i razgovaraj sa gostima.'
1979. godine izabran sam za Lukasovog profesora matematike...
To je isti položaj koji je nekada imao i Isaac Newton.
Tamo postoji velika knjiga...
u koju bi svaki univerzitetski profesor trebalo da se upiše.
Bio sam već oko godinu dana Lukasov profesor...
kad su shvatili da se ja još nisam potpisao.
Zato su doneli knjigu u moju kancelariju...
i ja sam je potpisao uz velike teškoće.
To je bio poslednji put da sam potpisao svoje ime.
Moje interesovanje u nastanak i sudbinu kosmosa...
je ponovo oživelo posle mog učešća na konferenciji...
o kosmologiji u Vatikanu.
Posle konferencije imali smo tu čast da nas primi Papa.
Rekao nam je da je sasvim u redu proučavati evoluciju kosmosa...
posle Velikog Praska...
ali da ne bi trebalo da proučavamo sam Veliki Prasak,
jer je to momenat Stvaranja...
i stoga, Božije delo.
Bilo mi je jako drago, što nije znao...
temu o kojoj sam diskutovao na konferenciji...
mogućnost da kosmos nema početak,
da nema momenta Stvaranja.
U važećim teorijama početkom '70-ih...
odnosno prvim teorijama o Nastanku...
ljudi su krenuli od...
određenog, fiksnog vremena i prostora dok je večnost bila prazna.
Iznenada, iz nekog nama nepoznatog razloga...
formira se jezgro kosmosa koje, u određenom trenutku eksplodira.
Problem se javlja kad se prostor-vreme pojavi u klasičnoj teoriji.
Ova tačka je u matematici poznata kao jedinstvenost.
Matematika tu više ne postoji...
i ona više ne može da podupre vašu teoriju nastanka.
Ako se vratimo unazad...
stižemo do jedinstvenosti Velikog Praska,
gde zakoni fizike više ne postoje.
Ali postoji još jedan tok vremena...
u kojem čovek...
izbegava tu jedinstvenost.
To se naziva 'Imaginarni tok vremena'.
U imaginarnom vremenu...
nema potrebe ni za kakvim jedinstvenostima...
koje prouzrokuju nastanak ili kraj vremena.
Kad radite sa imaginarnim vremenom dobijate, prilično neobičnu mogućnost...
u kojoj imate 'sad'...
ali ne morate da imate uobičajeni lanac prošlih trenutaka.
Ako u sadašnjem trenutku, krenemo u prošlost...
jedan duži period stvari će funkcionisati sasvim normalno.
Ali postepenim povratkom unazad...
što dalje ka 'tački nastajanja' u konvencionalnom posmatranju pojma vremena...
otkrićemo da se priroda vremena menja,
i da imaginarna komponenta postaje sve važnija i važnija.
I na kraju, ono što bi trebalo da bude tačka jedinstvenosti u klasičnoj teoriji...
sasvim bledi...
i mi otkrivamo predivnu islikanu vazu...
u kojoj nam stvaranje kosmosa pokazuje mesto gde se, trenutno nalazimo...
glatku vazu koja nema dno...
vazu bez oslonca, samo zaobljen oblik.
Znači, ako kosmos ima početak...
onda možemo pretpostaviti da ima i Tvorca.
Ali, ako je kosmos apsolutno samosvojan,
bez granica ili kraja...
onda niti je stvoren niti će biti uništen...
onda prosto jeste.
Ima li tu, onda mesta za Tvorca?
Možemo sa sigurnošću reći da kosmos jeste...
jer je to jedna postojeća matematička struktura.
Prošlost ne postoji s obzirom da ne postoji tačka postanka...
nema na čemu da nastane.
Reći da je nastao ni iz čega je, pomalo besmisleno.
Tu je 'ni iz čega' pogrešno protumačena.
Nije tačno da je tamo gde je kosmos nastao bio samo prazan prostor...
iako to nazivamo ničim nije tačno da tamo nije bilo baš ničeg...
jer onda ne bi ni došlo do stvaranja.
Korišćenje glagola u prošlom vremenu neprimereno je u ovim teorijama.
Naravno, prošlost su izmislili...
ljudi koji veruju u realno vreme.
Pa, ipak u lingvistici ne postoji vreme kojim bi se opisalo imaginarno vreme.
Reč 'vreme' nam nije došlo iz Raja...
kao poklon od Boga.
Pojam 'vreme' je reč koju je izmislio čovek...
i ako tu postoje neke stvari koje nas zbunjuju, čija je to krivica?
To je naša krivica.
Odakle razlika između prošlosti i budućnosti?
Zakoni nauke...
ne prave razliku između prošlosti i budućnost.
Pa, ipak, između prošlosti i budućnosti postoji velika razlika...
ui svakodnevnom životu.
Možete videti šoljicu čaja kako pada sa stola...
i kako se, na zemlji razbija u paramparčad.
Ali nikad nećete videti kako se ti delići ponovo skupljaju...
i skaču nazad na sto.
Povećanje nereda, ili entropija...
je ono što razlikuje prošlost od budućnosti...
i uslovljava tok vremena.
U Švajcarskoj se razboleo.
Kad se vratio nazad, bio je vezan za respirator.
Zbog tog respiratora u grlu mu je bila cevčica...
koja ga je, očigledno, sprečavala da govori.
Za to vreme, od prilike, par meseci,
ja sam provodio jednu od dve, ili jednu od tri noći u bolnici.
Jer, u bolnici...
nije mogao da komunicira sa bolničarkama.
Ne samo da je bio ozbiljno bolestan...
nego i u položaju da sestre...
ne razumeju šta Stephen, zapravo hoće.
Ako je Stephenu bilo loše, one nisu znale zašto.
Pre nego što sam dobio zapaljenje pluća...
moj govor je bio sve nerazumljiviji...
i samo nekoliko judi koji su me dobro poznavali...
mogli su da me shvate.
Ali, ako ništa, bar sam mogao da komuniciram.
Pisao sam naučne članke tako što sam diktirao svom sekretaru...
i držao sam predavanja uz pomoć tumača.
I onda posle traheotomije...
sasvim sam ostao bez moći govora.
Posle dužeg vremena, bar se meni tako činilo...
neko se pojavio sa ovom fantastičnom spravicom...
koju bolnica u Cambridgu nije imala.
Doneli su je od nekud iz Londona.
Bila je to sprava vrhunske tehnologije koja je omogućavala komunikacijom sa osobom bez glasa.
Bila je plastična... tabla od prilike ovolike veličine...
na kojoj su bila ispisana sva slova abecede a koja je u sredini imala ogromnu rupu.
Držite je ovako, između vas i neke druge osobe...
i kad ona pogleda u neko slovo vi, naravno vidite koje slovo gleda.
U većini slučajeva mada, ponekad niste sasvim sigurni.
Na taj nači pacijenti su mogli da kažu šta žele.
Znači, mora da pogleda svako slovo, recimo, pogleda A...
i vi kažete, 'A', a on kaže da. To vam je kao igra pogađanja.
Stephen nije želeo da prihvati činjenicu da nikad više neće progovoriti.
Tada je razmišljao da pokuša da pronađe način...
kako da komunicira bez govora.
Sećam se, jedne večeri kad sam ušao kod njega...
tada me je prvi put pitao...
da ustane iz kreveta kako bi mogao da sedne za kompjuter.
Ponekad bi sedeo, ne bi sve vreme ležao u krevetu...
kao i svi ostali pacijenti.
Ali, ovaj put, kad sam došao, pitao je sestru da li sme da ustane iz kreveta...
kako bi seo za kompjuterom, pa ga je pustila.
Sećam se da je tada prvo otkucao 'zdravo'.
Stephen je oduvek bio učtiv sa tim stvarima.
A onda, 'Hoćeš li mi pomoći da završim svoju knjigu?'
Kompjuterski stručnjak iz Kalifornije čuo je za moj problem...
pa mi je poslao kompjuterski program po imenu Equalizer.
Ovaj program mi je dozvoljavao da izabiram reči...
iz mnoštva menija sa ekrana...
pritiskom na prekidač koji sam držao u ruci.
Te reči bih posle mogao da pošaljem u sintetizator glasa...
koji je bio prikačen za moja kolica.
Na svoje iznenađenje....
primetio sam da je moja komunikacija...
mnogo bolja nego ranije.
Kad je, konačno stigao kući iz bolnice...
ponovo mu je rečeno da će mu biti potrebna nega 24 sata dnevno,
i svi smo pitali, 'A kako će da ide na posao?'
'Hoće li ga četa medicinskih sestara pratiti do kancelarije?'
što se na kraju i desilo.
Prvo mu je predloženo da radi kod kuće,
što mu se, očigledno nije svidelo.
I tako, posle perioda oporavka kod kuće....
rešio je da se vrati u kancelariju.
I tako je krenuo...
od svoje kuće do kancelarije a to je 800 metara u invalidskim kolicima,
uz pratnju medicinske sestre.
U to vreme još se vozikao sa kesicom...
i sa cevčicom u nosu.
Otišao je na posao, radio i vratio se kući.
Počeo sam da se pitam...
šta bi se desilo kad bi kosmos prestao da se širi...
i počeo da se skuplja.
Da li bismo tada videli polomljene šoljice kako se ponovo sastavljaju na podu...
i skaču nazad na sto?
Da li bismo bili u stanju da zapamtimo sutrašnje cene...
i da se tako obogatimo na berzi?
Meni se čini da bi kosmos morao polako da se vrati u red...
kad mu se dogodi kolaps.
U tom slučaju, vreme bi krenulo unazad...
kad bi kosmos počeo da propada.
Ljudi koji bi živeli u fazi skupljanja živeli bi život unazad.
Umirali bi pre nego što su rođeni...
i postajali bi sve mlađi kako se kosmos smanjuje.
Konačno, vratili bi se u utrobu.
Zadao mi je prvi problem koji sam morao da rešim.
Zamolio me je da pogledam jedan matematički problem...
a obično, kad vidite neki problem...
već imate neku predstavu kakav bi trebalo da bude odgovor.
Nastavio sam da ga proučavam...
i trebalo mi je nekoliko meseci da prokljuvim o čemu se radi.
Vratio se i rekao, 'Stephene, mislim da imam odgovor.'
Odgovorio mi je, 'Ne, to nije ono što sam ja očekivao'.
Rekao sam, 'Ja sam to tako video'.
Onda sam otišao do table i počeo da mu objašnjavam.
Rekao je, 'Da li si razmišljao baš o ovom delu?'
Rekao sam, 'Ne, nisam.'
Vratio sam se nazad.
Vršio sam proračune na osnovu onoga što mi je rekao.
Nekoliko nedelja kasnije rekao sam mu.
'Stephene, ne shvatam ništa. I dalje dobijam isti rezultat kao na početku.
Rekao mi je, 'Ne... ne, ne. Ovo ovako ne ide.
Jesi li razmislio o ovome? -O, ne.
Zaboravio sam na taj deo.
Vratio sam se na posao,
počeo sam opet da računam i opet sam dobio isti rezultat.
Onda sam se vratio kod Stephena, sve to je trajalo 2, 3 meseca.
Na kraju mi je rekao,
'Možda je jedno od tvojih zaokruživanja netačno.'
Onda smo jedan moj kolega i ja rešili da to uradimo na kompjuteru.
Trebalo nam je mnogo vremena da napišemo program,
i da budemo sigurno da je program dobar.
Dobili smo i odgovori i to je i dalje bio isti rezultat,
a to nije bilo ono što je Stephen tvrdio.
Zato sam otišao kod Stephena i rekao mu, 'Vidite? Opet!'
Pogrešio sam.
Koristio sam previše jednostavan model kosmosa.
Vreme se neće vratiti unazad...
kad kosmos počne da se skuplja.
Ljudi će i dalje stariti.
Zato nema svrhe čekati da kosmos počne da se skuplja...
kako bismo vratili svoju mladost.
Einstein je jednom postavio pitanje,
kakav izbor je Bog imao prilikom stvaranja sveta?
Ako je moja pretpostavka da kosmos nema granice, tačna...
Bog nije imao slobodu...
da izabere odakle će kosmos počinjati.
Imao bi samo slobodu...
da izabere zakone po kojima će kosmos ponašati.
Čak ni u tom slučaju ne bi imao neki preveliki izbor.
Mora postojati samo jedna jedinstvena teorija...
koja dozvoljava postojanje tako složene strukture...
kao što je ljudsko biće...
koje je sposobno da istražuje zakone kosmosa...
i da sumnja u prirodu Boga.
Ne znam koliko su ti eksperimenti bili tačni...
ali smo eksperimentisali sa, nazovimo to, vremenskom svešću.
I oni su nam dali veoma čudne rezultate,
koji nisu imali mnogo smisla.
Da li je moguće redefinisati te eksperimente i eliminisati sve te anomalije?
Nisam siguran.
Ali nešto čudno se javljalo kad god se radilo o svesti...
i to je nekako, kao da budućnost utiče na prošlost...
u veoma maloj, ograničenoj meri...
recimo reda veličine, delića sekunde.
Nema razloga da ne verujemo...
da nečiji delić iskustva ne bi mogao da bude deo iskustva nekog drugog...
u nekom određenom trenutku.
Ne znam da li može da se kaže kako se to odnosi na vreme posle smrti...
ali to je sasvim verodostojno...
da možete biti neko drugi...
a taj neko drugi bi mogao biti neko ko je živeo u prošlosti a ne u budućnosti.
Kad bi bila moguća samo jedna zajednička teorija...
to bi bila samo zbirka pravila i jednačina.
Kakva jednačina bi pokazivala šta je vatra...
i kako bi se njima opisao kosmos?
Zašto se kosmos, uopšte muči da postoji?
Da li je zajednička teorija toliko uverljiva...
da sama opravdava svoju egzistenciju?
Ili joj treba Tvorac?
I ako je tako, ko je njega stvorio?
Lično, ja bih rekao da kosmos ima svoju svrhu...
da nije... da se ne nalazi tu slučajno.
Konačno, mislim...
Znam da neki ljudi misle da je kosmos, jednostavno tu,
da ima svoje zakone, da se razvija,
i da smo se mi slučajno zatekli u svemu tome.
Ali, ja ne mislim da je to plodan...
ili koristan način gledanja na kosmos.
Mislim da je sve to mnogo ozbiljnije.
U realnom vremenu, u vremenu u kojem živimo...
kosmos ima dve moguće sudbine.
Može da nastavi da se širi zauvek,
a može i da se skupi i da završi u Velikom Drobljenju.
To bi bilo nešto slično Velikom Prasku...
samo obrnuto.
Trenutno, ja verujem da će kosmos završiti u Velikom Drobljenju.
Bilo kako bilo, ja sam u određenoj prednosti...
u odnosu na sve ostale proroke sudnjeg dana.
Šta god da se desi za 10 milijardi godina...
ne očekujem da ću biti tu da vidim da li sam pogrešio.
Od svih slika koje znam...
najjednostavnija kosmološka...
je slika kraja kosmosa,
koji na kraju svog bivstvovanja...
završava na isti onaj način...
kao i crna rupa.
Ako se pokaže da je trajanje kosmosa, zaista ograničeno,
koliko se njegov život razlikuje od života bilo koga od nas?
U utorak, 5-og marta uveče...
oko 22:45...
vratio sam se u svoj stan u Pinehurstu.
Bio je mrak i padala je kiša.
Išao sam Grange Roadom...
kad sam primetio farove kako mi se približavaju,
ali mi se učinilo da su dovoljno daleko...
da mogu bezbedno da prođem.
Vozilo je sigurno išlo jako brzo...
jer, tek što sam prešao polovinu ulice...
moja sestra je povikala, 'Pazite!'
Čuo sam škripu guma...
kad sam osetio jak udarac sa zadnje strane kolica.
Završio sam na ulici...
a noge su mi bile preko onoga što je ostalo od mojih kolica.
Moja kolica su uništena nesreći,
u kojoj je pokvaren i moj kompjuterski sistem...
pomoću kojeg sam komunicirao.
Zaradio sam i 13 kopči na glavi.
Ali, već posle nekoliko dana mogao sam da odem na posao.
Sećanja koja ja imam su veoma...
nekako...
vizuelne slike onoga što je Stephen bio,
slike Stephena u određenim situacijama.
Stalno je bio u pokretu.
Stalno.
Teško da je ikad bio miran.
Isto je bilo i sa njegovim licem, njegovim pokretima...
mnogo je gestikulirao, rekla bih.
Ali, to su samo sećanja.
Nedavno sam pronašla neke fotografije...
koje su me podsetile kako smo svi izgledali.
Moram priznati da se Stephen nije mnogo promenio.
Kad o njemu tako razmišljate...
Iskreno veruje...
u gotovo beskrajne mogućnosti ljudskog uma.
Morate otkriti šta ne možete da saznate...
pre nego što saznate šta ne možete, zar ne?
Tako ja mislim da se um, uopšte ne sme ograničavati ni na koji način.
Zašto čovek ne bi nastavio da razmišlja o nezamislivom?
Neko mora od nekud da počne.
Pomislite samo koliko je bilo nezamislivih stvari pre samo jednog veka.
Ali su ljudi razmišljali o njima...
iako su, ponekad izgledale sasvim neizvodljive.
Zato, naravno ne treba sve što Stephen kaže...
prihvatati kao neporecivu istinu.
On je istraživač. On traži stvari.
I ako, ponekad priča gluposti... zar ne radimo to svi...
ali, poenta je u tome....
ljudi moraju da misle.
Ljudi moraju nastaviti da razmišljaju.
Moraju pokušavati da prošire granice znanja...
čak i ako ponekad ne znaju odakle da počnu.
Mi ni ne znamo gde su te granice, zar ne?
Mi ne znamo odakle da počnemo.
Ako otkrijemo celu teoriju o kosmosu...
ona će vremenom postati razumljiva svima...
bar u osvojim osnovnim principima,
a ne samo nekolicini naučnika.
Ona ćemo svi,
filozofi, naučnici i sasvim obični ljudi...
moći zajedno da učestvujemo u diskusiji...
zašto mi i kosmos postojimo?
Ako na to pitanje nađemo odgovor...
to će biti konačan trijumf ljudskog uma.
Jer tada ćemo znati...
šta Bog misli.