Я прожив із Маріанною майже три роки
у її квартирі.
Усе йшло добре, аж поки вона не сказала...
У тебе не буде хвилинки?
Так. Що?
Хочу тобі дещо сказати.
Може, зараз не підходящий момент.
Та ну, кажи. Що сталося?
Я вагітна.
Ти вагітна?
Це ж прекрасно!
Хіба це проблема?
Абелю.
Батько - не ти.
Що?
Ти не батько дитини.
Тоді хто ж батько?
Поль.
Ти спиш із Полем?
Так.
Як довго це триває?
Трохи більше року.
Але ж Поль такий...
Такий...
Який такий?
Не такий...
Не такий, як хто?
Не знаю. Ти знаєш щось про Полеву сім'ю?
Вони про це знають.
То раз сім'я знає, що буде далі?
Ми повинні одружитися.
Це дуже важливо.
Вони трохи старомодні. Але...
Ви уже вибрали дату?
Так.
Поль хоче, щоб ти теж прийшов.
Хіба що тобі буде незручно.
Тобі вирішувати.
Коли це буде?
26-го.
Цього місяця?
Треба одружуватися швидко, бо я вагітна.
Ти хочеш, щоб я забрав речі?
У тебе є час до 26-го.
Яке сьогодні?
16-те.
Мушу йти, бо спізнюся.
Може, я вибрала невдалий момент.
Але я рада, що ти це нормально сприйняв.
Поль думав, ти будеш сердитися.
А я весь час заспокоювала.
Можна, він тобі сьогодні подзвонить?
Ну, мабуть, сьогодні краще не треба.
Успіхів на роботі.
Що ти скажеш Полю?
Я скажу йому, що ти добре сприйняв.
Був мудрим.
Що ти зрозумів.
Абелю?
Так?
Нічого.
Який невдаха!
Дуже дякую.
Спершу я не відчував болю.
Я був здивований, бо мені зовсім не боліло.
Я майже дякував Маріанні за її брутальність
і за те, що позбавила нас довгого прощання.
Думаю, це рано чи пізно сталося б.
Того вечора
я намагався забути Маріанну з іншою жінкою.
Та врешті-решт я забув і ту іншу жінку.
Сьогодні наш основний конкурент - Іспанія.
Їх свині дешевші, ніж бретанські свині.
Вантажівки на ринку Ранжіс повні свиней, забитих в Іспанії.
Вони дешевші, ніж бретанські.
Це потрібно краще пояснити.
Гаразд.
І як довго ви тримаєте свиней? До якого віку?
Я вивчився на журналіста і одразу ж почав працювати.
Я опитував людей і записував їхні скарги.
Ясно, мінімум півроку.
Моє життя почало поступово набирати форми.
Маріанна і Поль були тепер ніби спогади юності.
А юність потроху віддалялася.
Роки минали.
Приблизно через дев'ять років
я майже забув про Поля, коли почув, що він помер.
Він помер уві сні, раптово.
Я пішов на цвинтар на його похорон.
Там я побачив Маріанну, з якою я втратив зв'язок.
Вона народила сина від Поля.
Його звали Жозеф.
На кладовищі я побачив Єву, молодшу сестру Поля.
Я пам'ятав її ще дитиною.
Вона стала прекрасною жінкою.
Але мене цікавила лише Маріанна.
Я все думав...
"Що у неї на думці?"
"Чи думає вона про мене?"
Тоді я подумав...
"Ні, мабуть, вона зараз думає про Поля."
"Можливо, згадує їхнє минуле життя."
Я ніколи не втручався у їх стосунки.
Після похорону я подумав...
"Мені піти?"
"Мені забути про неї назавжди?"
"Чи зробити зусилля?"
Після поховальної церемонї Абель запропонував відвезти нас додому.
Мені було незручно, коли я його там побачила.
Але мені не було в чому його звинувачувати.
Думаю, я теж почувалася трохи винною.
Я знала його вже давно.
Тож мене важко було здивувати.
Мені варто піднятися і побути з тобою?
Іншим разом, гаразд?
Добре.
Будь ласка, зателефонуй мені.
Добре.
Обов'язково.
Обіцяю, я тобі зателефоную.
Підемо, сонечко?
Бувай, Жозеф!
Ви зателефонували Полеві.
Залиште повідомлення. Якщо Вам пощастить, я Вам передзвоню.
Ви зателефонували Полеві.
Залиште повідомлення. Якщо Вам пощастить, я Вам передзвоню.
Маріанна зателефонувала мені через два тижні.
Ми зустрілися в тому ресторані, у якому Поль, я і вона
були частими відвідувачами.
Маріанно, привіт.
Я вагалася, чи дзвонити тобі.
Потім я подумала, що Поль, мабуть, порадив би мені так зробити.
- Як думаєш? - Так, я згоден.
Ну, можливо.
Як твої справи?
Ти з кимось зустрічаєшся?
Зараз?
Нічого серйозного.
Добридень, мадам.
- Добридень. - Добридень, месьє.
Дуже дякую.
Дякую.
Яка сьогодні страва дня?
Яловичина і морква під соусом васабі.
Звучить трохи важко.
Можете спробувати стейк з жасмином.
- Авжеж, чому б і ні? - Та, мабуть...
Ні.
Не можу визначитися. Можеш щось замовити за мене?
Гаразд.
Ми довго говорили за обідом.
Про Поля, звичайно.
Тільки хороше.
І про нас теж. Зовсім трохи.
Розкажи мені трохи.
Ким ти зараз працюєш?
Ну, я радниця з комунікації у Міністерстві закордонних справ.
Справді? Ти ж про це мріяла!
Ти багато подорожуєш?
Ні. Зараз ні.
Увесь час, поки ми обідали, я вмирав, так хотів спитати...
"Ти іноді думаєш про мене?"
А також...
"Чи не хотіла б ти спробувати знову жити разом?"
Але було ще зарано про це говорити.
Вона запросила на каву до себе.
Я тут колись жив.
Майже дев'ять років.
Тут мало що змінилося.
Колір стін змінився.
Ні, такий самісінький.
Ми іще орендували заміський будинок.
Справді?
Наступного тижня я від нього відмовлюся.
Усе одно він мені не подобався.
Полеві речі?
Так.
Я все це роздам.
Мені так краще.
Хіба що кілька листів, кілька фотографій.
Він був твоїм другом.
Якщо хочеш щось, то візьми.
Ні, Маріанно.
Кави?
Звісно.
Тобі досі подобається міцна?
Так.
Добре.
Привіт, Жозефе.
Привіт.
Це татові речі.
Так, знаю.
Твоя мама мені сказала.
Ти добре його знав?
Я знав його дуже добре.
Тепер ти житимеш тут?
Ні. А що?
Ти хотів би тут лишитися?
Я про це не думав.
А я впевнений.
У чому?
Що ти про це думав.
Ми подумаємо про це згодом. Гаразд?
Я довго знаю твою маму. Тож...
Нехай вона вирішує. Гаразд?
Мама вбила тата.
Що?
Що ти сказав?
Я знаю, що вона його вбила.
Про що ти говориш?
Кажу тобі те, що знаю.
Навіщо їй було це робити?
Ще не знаю.
Як вона це зробила?
Отруїла.
Отруїла?
Так.
А хіба аналіз крові не робили?
Ні.
Зазвичай,
коли хтось помирає...
тіло оглядає лікар.
Якщо у нього є якісь сумніви,
то він призначає розтин.
Мама спала з лікарем.
Ти впевнений?
Так.
Я їх там бачив.
А де приймає цей лікар?
Десь по сусідству.
Ти чогось хочеш, Жозефе?
Ні.
Ти повинен сказати: "Ні, дякую".
Ні, дякую, мамо.
Ти завтра підеш знову в школу.
Я знаю.
Піду зроблю чаю.
А ви тут знайомтеся.
Як звуть лікаря?
Це назва квітки.
- Квітки? - Так.
Далія? Доктор Далія?
Ні.
Маргаритка?
Ні.
Починається на літеру "П".
- Літеру "п"? - Так.
Петунія?
Ні.
Портулак?
Ні.
Лікар досі бачиться з твоєю мамою?
Так, коли вона хворіє.
Нечасто.
Назва квітки, яка починається на "п"?
Пеларгонія?
Ви добре ладнаєте?
Так.
Помер мій брат.
На похороні я знову бачила Абеля.
Коли всі пішли, я думала лише про одне.
Я ніколи не розуміла,
чому Маріанна вибрала мого брата Поля, а не Абеля.
Я дуже любила свого брата,
хоч він поводився зі мною, як з малою дитиною.
Відколи я стала підлітком,
я думала, що Абель - найпривабливіший чоловік у світі.
Я не зводила з нього очей.
Його волосся, голос.
Його хода.
Усе у ньому збуджувало мене.
Я знала його розклад до дрібниць.
Звісно, він мене не помічав. Він і не дивився у мій бік.
Навіть коли я спробувала причепуритися й гарно виглядати,
для нього я була лише дитиною. Я не рахувалася.
Я думала про нього весь час.
Я була для нього надто юною, і від того мені було сумно.
Я потай фотографувала його.
Я дивилася на нього щоночі, накрившись ковдрою.
Він скрізь мене супроводжував.
На заняттях, у басейні, на уроках танцю.
Ніби ми жили разом.
Пам'ятаю,
якось він забув замкнути машину.
Я навіть...
Чекайте, що я кажу?
Це було раніше і я була меншою.
Так чи інакше я відчинила дверцята...
і сфотографувалася всередині.
Було відчуття, ніби я сиджу поряд з ним, а він веде машину.
Я уявляла, ніби ми їдемо до Венеції...
у наш медовий місяць.
Того дня я думала,...
він точно мене побачив.
Я уявляла, що ми закохані. І ми втікаємо удвох.
Потім машина зупинилася і він побіг.
Він мене не помітив.
Він спізнювався на роботу.
Того дня
у мене не було грошей на метро, тож я ішла пішки додому з передмістя.
Я ненавиділа Маріанну за те, що вона його забрала в мене.
Коли вона обрала мого брата Поля,
я сказала собі: "У мене є ще шанс!"
Але коли Маріанна покинула Абеля,
він переїхав, і я не знала, де його шукати.
Наступні п'ять років
я не бачила Абеля.
Звісно, у мене було кілька хлопців,
але нічого такого, про що варто згадувати.
Тепер, коли я про це думаю,
то бачу, що добре вийшло лише те,
що я виросла.
Тоді одного дня я знову побачила Абеля.
Абелю!
Я Єва, сестра Поля.
Радий тебе бачити!
Привіт, Єво.
А ти підросла!
Дякую.
- Як справи? - Добре.
А у тебе? Досі займаєшся театром?
Так, але не театром.
Тепер я займаюся нерухомістю.
Ясно.
Ти замерзла.
Аж зуби цокотять.
- Дякую. - Будь ласка.
Ти зараз зайнятий?
Спізнююся. Мушу бігти.
Я занесу твій шарф.
Ні, це подарунок.
Гарного дня, голуб'ята.
Побачимося.
Бувай, Єво.
То був навіть не коханець,
а злиденний клієнт у пошуках студії.
Але того дня
Абель мене помітив.
Нарешті.
Я бачила, що його досі тягне до Маріанни.
Він хотів її повернути.
Це було видно.
Він хотів повернути те,
що Поль у нього забрав.
І мені було сумно.
І соромно від факту, що саме це засмутило мене
на похороні Поля.
Не маючи жодного досвіду в таких речах,
я все ж відчувала, що шанс є.
Але чи схоплю я той шанс?
Не варто так казати.
Не варто й думати про це.
Але іноді мені хочеться, щоб Маріанна померла.
Раптово і безболісно.
Так само, як мій брат.
Скільки коштують півонії?
15 євро.
- Скільки? - 15 євро.
15 євро, кажете.
Півонії.
Дійсно?
- Добрий день. - Добридень.
Що сталося?
Зі мною все гаразд. Питання не про мене.
Усе добре.
Хотів у вас запитати.
Давайте.
Поль був моїм другом.
Поль?
О так, Поль.
- Я бачив вас на похороні. - Правильно.
Чи його смерть була природною?
Цілком.
Він помер від інфаркту.
Серцевий клапан здав.
Часто буває.
І...
Ніхто не просив провести розтин?
Ні. Я не вважав це за необхідне.
Його дружина зателефонувала мені рано вранці.
Я примчав так швидко, як міг. Але коли я прийшов...
він був уже дві години як мертвий. Закоцюб.
Ясно.
З дозволом на захоронення проблем не було.
Ви не помітили нічого незвичайного?
Ні. Але він ніколи не згадував про проблеми з серцем.
Можливо, він про них не знав.
А це можливо?
Авжеж.
Серце може раптово відмовити.
Воно примхливе, особливо коли йому набридає життя.
Зрозуміло.
Дякую.
Будь ласка.
А чи може так бути, що його отруїли?
Ви не знайшли нічого підозрілого?
Ні, нічого.
Ви сюди прийшли з певної причини?
Не те щоб. Я знаю його сина.
Його звуть Жозеф.
Він тяжко переживає смерть батька.
Це нормально.
Навіть тяжче, ніж його мати.
Розумію.
Ви давно її знаєте?
Ми разом навчалися в університеті.
Забув, як її звати.
- Маріанна? - Маріанна.
Вона дуже приваблива жінка.
Згоден.
Це вже точно.
Вона вас приваблює?
Аж ніяк.
Я ґей.
Дійсно?
- Ви здивовані? - Ні, аж ніяк.
Зовсім ні.
Не часто побачиш лікаря-ґея.
Варто це писати на вході?
Зовсім ні.
Я вам щось винен?
- Авжеж що ні. - Дякую.
Лікар справді ґей?
Який лікар?
Півонія.
Хто тобі сказав, що він ґей?
Він сам.
Ти ходив до нього?
Так.
Треба було перевірити тиск.
Нічого серйозного.
Ти знаєш доктора Півонію?
Ні, я просто побачив рецепт у тебе у ванній.
Він сказав тобі, що він ґей, отак просто, без питань?
Я здогадався, то й запитав.
Ти отак просто спитав його в лоб?
Так.
А чому це тобі цікаво?
Ну...
ми просто розмовляли.
Може, він це каже, щоб не відлякувати жінок.
Він не ґей. Він такий, як ми з тобою.
А ти звідки знаєш?
Якось він хотів мене звабити.
Якщо він сказав, що він ґей, то або збрехав, або це дійсно щось новеньке.
Чому б він брехав?
Атож, навіщо йому брехати?
Ви програли, Маларкі.
Знаєте, я зрозумів одне.
У кожної сім'ї є секрет. Повірте мені.
Убивця - член сім'ї? Хто це?
Ще не знаю. Я допитаю матір.
Та жінка - майстер маніпуляцій.
Мати? Але вона ніколи не зізнається!
ЇЇ ВБИВ БРАТ.
Звідки ти знаєш?
Тільки в нього є ключ.
- Зробіть це як найшвидше. - Дайте мені два дні.
Це зробив брат.
Поки вбивця на свободі, це може тривати вічно.
Як думаєте? Будуть іще жертви?
- Іще жертви? - Так.
Ми йому зашкодимо.
Він бачив раніше цей фільм?
Ні.
Я впевнений, йому хтось розказав.
Ні, просто він такий.
У дитинстві він любив детективи про вбивства.
Він дивиться кримінальні серіали й часто вгадує, хто злочинець.
Він тиняється біля комісаріатів, базікає з поліцейськими.
Може, хоче стати одним з них.
Зроблю тобі трав'яного чаю.
Я ходив до лікаря.
- Він сказав... - Він не скаже тобі правди.
Чому?
Він брехун.
Він не ґей.
Мама ж сказала.
Дякую.
Піду спати.
Добраніч.
- Добраніч, сонечко. - Добраніч.
Він часто говорить про смерть батька?
Нечасто.
Поль і Жозеф багато сварилися.
Поль хотів відправити його в інтернат.
Жозеф не хотів іти в інтернат?
Дуже не хотів.
І я цього не хотіла.
Ти ніколи так на мене не дивився.
Як?
Дивно.
Так ніби...
Так ніби що?
Так ніби ти підозрюєш мене...
У невірності?
Або й гірше.
Немає нічого гіршого.
Я тебе хочу.
Колись ти шепотів моє ім'я на вушко.
Мені це подобалось.
Ти цього більше не робиш.
Маріанно.
Що у вас сьогодні за планом?
Парламент ставить питання міністру.
- Ти готуєш для нього відповіді? - І навіть те, на що не треба відповідати.
А що у нього питатимуть?
Уявлення не маю.
А тобі про це не кажуть наперед?
Не завжди. По-різному.
Ти йому даєш політичні консультації?
А ти думаєш, консультую з приводу краватки?
Або зачіски?
Ну і це теж.
Він дотримується твоїх порад?
Щодо краватки? Так.
Ти обговорювала це з Полем?
Я буду пізно.
Якщо Жозеф каже, що я вбила Поля,
будь ласка, не вір йому.
Він просто намагається тебе відлякати.
Він хоче, щоб ти пішов.
Ні!
Жозефе!
Жозефе, іди сюди.
Привіт, як справи?
Впізнаєш мене?
Так.
Хочеш чогось попити?
Треба робити домашку.
Це п'ять хвилин.
Добре, заберу ранець.
Тобі багато задали?
Типу того.
Справді?
Ви з батьком були близькими?
Так.
Але ми дуже сварилися.
Ти важко переживала його смерть?
Я був здивована...
як і всі.
А ще мені було дуже сумно.
Ти не плакала на похороні.
Бо я поплакала перед тим.
Ти добре ладнаєш з Абелем?
Можеш сказати мені правду.
Мені не подобається Абель.
Чому?
Він вкрав мою маму.
Він не крав її в тебе. Не перебільшуй.
Я не перебільшую.
Вона тепер думає лише про нього.
Чому ти так кажеш?
Ну...
Минулого тижня вона купила йому дві пари шкарпеток.
Це нормально.
Вони тепер пара. Вони живуть разом.
Знаєш, іноді чоловікові потрібна жінка.
Вони не справжня пара.
Не справжня пара? Чому ти так кажеш?
Якби вони були справжньою парою,
вони б робили це частіше.
Ну... про що ти говориш?
Ти знаєш!
Але...
звідки ти знаєш, що вони це роблять нечасто?
Я їх підслуховую.
Як у тебе виходить це робити?
Я кладу це під матрац.
Чекай.
Хочеш послухати?
Ні. Це мене не стосується.
Усе одно там небагато чутно.
Так, я нічого не чую.
Я ж казав.
- Добридень. - Добридень.
Вибач.
Я забрав його відгук.
Він хотів би, щоб усе було чіткіше і менш двозначно.
Ти ж знаєш його стиль.
Він уже говорив це про Туніс.
Потрібна допомога?
Ні, дякую.
- Будь ласка, не стій тут. - Звісно.
Працюючи, я не могла не думати про Абеля.
Я знала, що йому некомфортно.
Чи дійсно він мене боявся?
Щодо мене, то моє життя тривало.
У мене не було особливих проблем.
Хіба що неясна тривога, яка нікуди не дівалася.
Уявляти Маріанну вбивцею було дуже бентежно.
Але це трохи мене збуджувало.
Ти помітив сестру Поля?
Кого?
Єву, сестру Поля.
Так, мабуть.
Вона витріщалася на тебе на кладовищі.
Справді?
Якщо я тобі набридну, можеш поволочитися за нею.
Ні, дякую, я щасливий з тобою.
Можна дещо в тебе спитати?
Так.
Коли у вас з Полем була інтрижка...
чи часто ти кохалася з нами обома в один день?
Нечасто. Я намагалася цього уникати.
Ти надавала перевагу одному з нас?
Маю на увазі фізично.
Чесно кажучи, ні.
Він робив щось таке, що тобі особливо подобалося?
Більшість чоловіків роблять те саме.
- А як щодо тебе? - Що?
У тебе ж були інші жінки.
Поки ми були разом?
Не намагайся згадати.
Не в один же день. Я не міг цього зробити.
Ти сумуєш за Полем?
Так, коли тебе тут немає.
Іноді я йду покласти квіти на його могилу.
Знаю.
Підвезти тебе до школи?
Давай.
Ти коли-небудь когось вбивав?
Ні.
І не був на війні?
Що?
- Ти колись був на війні? - На війні?
Але хотів би, так?
Вбити когось?
Ні, не те щоб.
Усі хочуть в якийсь момент.
Хто тобі таке сказав?
Поліцейський.
А ти колись хотів когось вбити?
Так. Тебе.
А ти був би проти, якби я одружився з твоєю мамою?
Так.
Чому?
Ти хочеш, щоб вона була сама?
Вона не сама.
Ні, але...
я можу піти будь-якої миті.
Мені байдуже.
У мене ніколи не виходило говорити з дітьми.
Коли я поводився з ними як з дорослими, у мене нічого не вдавалося.
А коли поводився з ними, як із дітьми, то це теж не працювало.
Ти хочеш, щоб вона була тільки твоєю?
Лише твоєю?
Якби я з нею одружився...
ми б з тобою подружилися.
Я не хочу.
Не дуже люб'язно з твого боку.
Ти не завжди будеш дитиною.
Ти виростеш.
Колись ти будеш підлітком.
І ти, можливо, захочеш піти від неї.
Так.
Ти не виняток з правила.
Усі молоді люди хочуть піти з дому.
Хлопці, дівчата, всі.
Не я.
Сам побачиш.
Коли тобі буде 14 чи 15, побачиш. Я теж був таким.
Будь ласка, не плач, Жозефе.
Я не буду одружуватися з твоєю мамою, добре?
Обіцяю, не буду.
Ти мені віриш?
Ось...
Не плач.
Не плач, сонце.
Ти досі думаєш, що вона отруїла твого батька?
Я це розслідую.
Ти триматимеш мене в курсі?
Побачимо.
Було б добре, якби ти мені повідомляв.
Вперед, а то спізнишся.
Поки очі червоні, я не піду.
Ніхто не помітить. Поспіши.
Ти нічого не хочеш мені сказати?
Ти сказала, що Жозеф - син Поля.
Так.
Але коли ти мені це сказала...
як ти могла знати напевне?
Жінки відчувають такі речі.
Ви робили ДНК-тест?
У цьому не було потреби.
Без ДНК-тесту як ти могла бути певною?
Я...
Я кинула жереб.
Що ти маєш на увазі?
Я любила вас обох: тебе і Поля.
Я могла мати двох коханців і любити обох, але...
моя дитина могла мати лише одного батька.
Тож я підкинула монетку.
Так я обрала Поля.
Поль про це знав?
Авжеж, що ні.
Я сказала йому, що Жозеф його син.
Він погодився, не ставлячи питань.
Він знав, що ми були разом.
Звісно, що знав.
Але він нічого в мене не питав.
Він прийняв дитину, не питаючи нічого.
І тобі не шкода було мене втратити?
Спершу було боляче.
А потім...
Я...
Я була засмучена, що я не вибрала тебе.
Я зробила це заради моєї дитини.
Але я втратила чоловіка, якого щиро любила.
І Поля я любила.
Так само, як і тебе.
Він був дуже хорошим батьком.
Він добре дбав про Жозефа.
Ну, тоді ти зробила правильний вибір.
Можна й так сказати.
Що ти тут робиш?
Як справи?
- Я хочу тобі дещо сказати. - Так.
Хочеш кави?
Ні, це не надовго.
Послухай мене.
- Я мушу дещо тобі сказати. - Слухаю.
Що?
Я хочу Абеля.
Ти не любиш його.
Ти не любиш його, бо ти вирішила одружитися з моїм братом.
Ти вибрала Поля.
Після його смерті ти підібрала Абеля,
просто тому що ти була самотня.
Тобі просто був потрібен хтось.
А як це тебе стосується?
Я більше не можу терпіти.
Ти живеш із Абелем і не любиш його.
А я любила його завжди.
Ти?
Так, я.
Я не можу пояснити чому.
Сама не розумію.
Тож я тебе прошу...
Будь ласка, віддай його мені.
А якщо я скажу ні?
Тоді це війна.
І побачимо, хто переможе.
Що ти тут робиш?
Треба поговорити.
Тут?
Будь-де!
Це терміново?
Так.
Чекай мене на виході.
Гаразд.
- Що сталося? Є проблема? - Так.
Я зустріла Маріанну.
Добре. І що?
І я все їй розповіла.
Про що?
Про нас.
Про що ти говориш?
Я тобі подобаюся?
Фізично?
В цілому?
Так, ти...
Ти дуже...
Ти мені подобаєшся.
Але це більше, ніж це.
Тепер ти повинен звернути на мене увагу.
Поки я була малою, ти мене не помічав.
Але тепер...
Знаєш, я вже втратила невинність.
Звісно, у мене були деякі інтрижки, але вони були ніякі.
Ніякісінькі.
Я мусила думати про тебе, щоб кінчити.
Я ніколи не матиму іншого чоловіка, крім тебе.
Ніколи.
Я чекатиму тебе так довго, скільки доведеться.
Ти можеш мені лише сказати...
"Прийди".
Оце ти обговорювала
з Маріанною?
Так.
Ясно.
І що ти в неї попросила?
Тебе.
Я попросила тебе.
І що вона сказала?
Це залишиться між нами.
Мені оголосили війну за Абеля.
Декілька днів я думала, що робити.
Погодитися на боротьбу?
Я не була впевнена, що переможу.
Однієї ночі мене осінило.
Це була дивна думка.
Вона захопила мене зненацька.
Прокидайся.
Я дещо придумала.
Покохайся з нею.
З ким?
З Євою.
Що?
Раз чи двічі. Просто спробуй.
Може, цього вистачить.
Котра година? Про що мова?
Про Єву. Ти мене слухаєш?
Сестра Поля. Ти пам'ятаєш її?
Я пропоную тобі покохатися з нею.
- Але... - Можливо, ти здивований.
Я теж була здивована, коли мені прийшла ця думка.
Чим більше я про це думаю, тим більше я переконуюся.
Я знаю, вона до тебе приходила.
Вона мені говорила.
Я знаю, вона тебе заводить.
Не заперечуй. Вона гарненька.
Навіщо ти це мені говориш?
Вона каже, що я тобі не підходжу.
Що ти - її життя, без тебе вона помре від смутку.
Ти хвилюєшся через неї?
Мені до неї байдуже. Я хвилююся через тебе.
Тому що...
Я тебе знаю.
То ти хвилюєшся через мене?
Авжеж.
Я знаю, на що ти здатен.
Я кохаю лише тебе.
Я знаю, що вона не твого типу.
Але ніколи не знаєш. Тебе легко завоювати.
Що ж до неї, то це принесе їй лише користь.
Що це означає?
Можливо, вона...
звільниться.
Звільниться від тебе.
Ти серйозно?
Цілком.
Ну...
Ти усвідомлюєш, що ти пропонуєш? Зазвичай ти так не робиш.
Ти погано мене знаєш.
А що як я в неї закохаюся?
А я ризикну.
Це я буду ризикувати!
Чим?
Я ризикую втратити тебе.
Довірся мені.
Ти слабший, ніж ти думаєш.
Що ти маєш на увазі?
Подумай про це.
Якщо так, то я хочу дещо в тебе попросити.
Що?
Не кажи їй, що це була моя ідея.
Чому?
Не думаю, що це буде гарно.
Вона мала рацію.
Я був слабшим, ніж я думав.
Я думав, що я був досить сильним, щоб пережити це випробування.
Там і тоді я був слабаком.
Я знав, що послухаю її поради.
Алло.
Єво?
Це я.
Абель.
Ти подзвонив Єві.
Так.
І що?
І...
Вона мене запросила.
І ти зараз туди підеш?
Так!
То була твоя ідея. Пам'ятаєш?
Якщо хочеш, я лишуся.
Ні, іди.
Я піду, якщо ти наполягаєш.
- Хочу в тебе дещо запитати. - Що?
Тобі допомогти перенести речі?
Ні.
То що?
Якщо я спатиму з Євою...
Так?
Як ти мені порадила...
Так?
То чи означає це, що я муситиму жити з нею?
Схоже, що так і має бути.
Вона попросила мене перенести речі.
Але я не хочу переїжджати до неї, лише тому що в нас буде секс.
Тобто ти повертатимешся сюди вночі?
Так, чому ні?
Як ти, коли...
спала з Полем удень, а сюди поверталася уночі.
Ти досі через це сердишся.
Ні, але я іноді про це думаю.
Схоже, що ти вже визначився. Якщо ідеш, то іди.
Ти кілька разів просила мене спати з нею.
Так.
Уяви, що ми вирішимо жити разом з нею трохи довше.
Добре, уявила.
То що мені робити з моїми речами? Забрати чи лишити?
Забирай, Абелю.
У неї крихітна квартира.
Можна мені щось тут лишити?
Книги...
Можливо, на кілька днів, але...
Якщо ти підеш, можливо, я захочу іншого чоловіка.
І він...
Він може до мене переїхати.
Ти уже з кимось зустрічаєшся?
Саме тому ти це запропонувала?
У тебе вже хтось є?
Це вже не твоя справа.
Як справи?
То ти їх забрав.
- Що? - Татові черевики.
Так. А ти проти?
Залиш собі. Вони діряві.
- Усе гаразд? - Так, порядок.
Чекай... ось іще.
Я займаюся нерухомістю, але поглянь, де я живу.
Непогано.
Тут тепло й затишно.
Чекай хвилину.
У холодильнику нічого немає.
Не страшно.
Хочеш поїсти?
Я не те щоб голодний.
Хочеш трохи зачекати?
Відвернися.
Таке часто трапляється.
Коли дуже довго чогось чекаєш...
то почуваєшся розчарованим, коли нарешті це отримуєш.
Я здобула Абеля без бою.
І я вже інакше дивилася на нього.
Він був тут, поруч.
Він був моїм.
Насправді звичайнісінький чоловік.
Вам подобається?
Смачно.
Дуже добре.
Як мадам Маріанна? Її давно було.
Думаю, з нею все добре.
Наближаються вибори.
Вона, певне, зайнята.
Гадаю, що так.
Смачного.
- Дуже дякую. - Дякую.
Це була моя вина.
Я давно проминула дитинство. Назавжди.
Я це відчувала.
І навіть підлітковий вік,
який я несвідомо затягувала.
Так, цього разу все точно скінчилося.
Чи з Абелем закінчувалося моє життя?
Невже мені доведеться бачити, як він старіє...
до кінця життя?
Це правда, що кажуть?
Що?
Люди житимуть до ста років.
Так. Ну...
Не знаю, за які гроші будемо жити на пенсії.
Або як кохатимемося старенькими.
Якщо у нас нічого не вийде, то просто заб'ємо на це.
Правда.
Паскудно, що у мене немає підвалу.
- Треба поприбирати. - Я можу це зробити.
Я цим займуся.
Тут багато мотлоху.
І секс у нас був не дуже.
У мене були кращі оргазми з іншими хлопцями, коли я думала про нього.
А тепер про кого мені думати?
Якийсь час я думала...
а що як Абель не повернеться?
А що як він мене не любить
і ніколи не любив.
Жив зі мною за звичкою.
Так часто буває.
У багатьох таке буває.
Маріанно.
Ти досі не вільна для побачень?
Я вільна. Але хочу лишатися вільною.
Гаразд.
Гарного вечора.
Спершу Єва обзвонила всіх подруг, щоб розповісти про нас.
Але через три тижні
вона цілувала мене в щоку і менше прагнула сексу.
Я почувався так, ніби став для неї тягарем.
Я запропонував їй пошукати більшу квартиру, але їй нічого не сподобалося.
Не досить гарно.
Здавалося, вона прикипіла до своєї кімнатки.
То була її територія.
Я потай кілька разів телефонував Маріанні.
Вона не відповідала на мої дзвінки.
І ніколи не предзвонювала.
Я намагалася не думати про них.
Єві довелося кілька разів від'їхати з Парижу.
Вона сказала, що це за сімейними обставинами.
Вона лишила мене самого у своїй дівочій кімнаті.
Мені часто хотілося подзвонити Маріанні.
І я скучав за Жозефом.
Дивно.
Жозефе!
Знову він?
Так, мабуть.
Мені довелося виїхати за кордон на 4 дні.
Усе добре пройшло?
Приїхав - а Єва аж сяє.
Так.
- Ти щось їв? - Ні. Я голодний.
Поки ми цілувалися, вона сказала...
Я була рада лишитися на самоті.
То було чудово.
- Що не так? - Нічого.
І тобі через це погано?
Ні.
Я не це мала на увазі.
Потім вона вибачилася.
Але слово не горобець.
Дякую!
Ти сонечко!
Дякую.
Дай гляну.
Вона сказала, що обожнює мене. Але в глибині душі
єдине, що вона, мабуть, відчувала до мене, - це цікавість.
Мені навіть стало цікаво, чи не зраджувала вона мене.
"Розкіш при дворі була рідкістю..."
Врешті я усвідомив,
наскільки елегантною була Маріанна.
Я думав лише про неї.
"Він хоче змусити їх голосувати нові податки".
Вибач, "голосувати за"
Абель надовго зник?
Не знаю.
Жозефе!
Ти тільки після школи?
Так.
- Вип'ємо коли? - Вибач, я поспішаю.
Можна з тобою пройтися?
Тільки недовго.
Гаразд.
Я впевнена, що ти тепер щасливий лишатися самим із мамою.
Не знаю.
А ти не щасливий?
Ви не самі? З вами живе ще хтось?
Хочеш знати правду про Абеля?
Яку правду?
Моя мама відправила його до тебе.
Ти серйозно?
Вона попросила його піти до тебе.
Звідки ти це знаєш?
Ось.
Послухай.
Так, опалення недавно проінспектували.
Побачимося. Дякую.
Бувайте.
Сподіваюся, він нічого не забув.
Ну, щонайменше вона знає правду.
Тепер усе, що мені лишається, це поговорити з Маріанною.
Вона не відповідає на мої дзвінки. То я просто до неї прийду.
Зараз вона повинна бути в офісі.
- Добридень. - Добридень.
- Я шукаю Маріанну. - Я теж.
Добре. Де вона?
У сенаті, а може, в парламенті.
- Гаразд. Дякую. - Прошу.
- Навіщо вона вам? - Не скажу.
Гаразд.
Хочете передати їй повідомлення?
Ні, не треба!
Я журналіст. Я спізнився на сесію.
- Проходьте. - Дякую.
Підходящий момент. Я мушу їй сказати.
Ану стій! Стояти!
Я її втрачу!
Ми підійдемо через дві хвилини.
Ясно.
Що ти тут робиш?
Нічого.
Лише чекаю на тебе.
Нам варто про це поговорити?
Краще не треба.
То про що нам говорити?
Ні про що.
Добрий день.
- Півонія? - Півонія.
- Сюди, будь ласка. - Дякую.
Добрий день.
- Радий вас бачити. - Я теж. Бувайте.
Ти це бачив?
Чому він сказав, що він ґей?
- Я запитаю в нього. - Стій! Не роби дурниць.
Ти досі думаєш, що я отруїла Поля?
Весь час про це думаю.
Як сказав би твій син...
Мені просто потрібен мотив.
Не відповідай.
Гаразд.
Стривай.
Це зі школи.
Алло.
Так, це я.
Дійсно?
Сьогодні?
Ні, він мені нічого не казав.
Так.
Я про це подбаю. Триматиму вас в курсі.
Дякую.
Що там?
Жозеф зник.
Жозефе!
- Він знає про нас? - Ще ні.
- Куди ми йдемо? - Хутчіше!
- Добрий день. - Добрий день.
Ви бачили Жозефа?
Жозефа?
Мого сина. Він дуже часто сюди приходить.
Малого Жозефа! Так.
Мене не було тут уранці.
- Джоне. - Так?
Ти не бачив малого Жозефа?
Ні, сьогодні ні.
Я зателефоную, якщо побачу його.
Чекайте, вибачте.
- Ми можемо звернутися до копів. - Може, зачекати?
Кому ти дзвониш?
Привіт, Маріанно.
Жозеф?
Я про це не подумала.
Дякую.
Ходімо!
Дуже дякую.
Дякую!
Ну...
Ні, стривай!