I den sidste del af 1800-tallet tillod Japan handel med vesten.
Eventyrlystne købmænd ankom fra hele verden, mange var englændere.
Nogle handlede med silke og ris og levede i enklaver ved frihavnene.
De tog deres familier og tilhængere med og skabte små imperier-
-hvor de forsøgte at tage denne mærkelige kultur til sig.
Dens skønhed og farer.
Drømmen om Japan.
Kærligheden og naturen i forklædning.
Verden er en skueplads.
Min herre.
Nej!
Fader! Nej!
Herre! Herre.
Den gamle hertug er fordrevet af sin yngre broder.
-Hvor vil den gamle hertug leve? -Han er allerede i Ardennerskoven.
SOM MAN BEHAGER
Jeg beder dig, Rosalinda-
-min kære kusine, vær dog glad!
Kære Celia, jeg viser mere glæde, end jeg ejer-
-og ønskede du virkelig, at jeg skulle være gladere?
Medmindre du kan lære mig at glemme en landflygtig fader.
Du ved, min fader har ikke andre børn end mig, ej udsigt til flere.
Du skal sandelig blive hans arving.
Thi hvad han har taget fra din fader med vold-
-det vil jeg give dig tilbage af kærlighed.
På min ære, det vil jeg. Bryder jeg den ed, gid jeg må blive et uhyre!
Derfor, min søde Rose, min kære Rose-
-vær glad!
Ja, hvilke løjer skal vi så finde på?
-Nå, åndrighed, hvor vandrer du hen? -Frøken, I skal gå til eders fader.
-Er du valgt til sendebud? -Nej, på min ære!
Han befalede blot at hente jer.
Monsieur Le Beau! Hvad nyt?
Jeg skal fortælle jer begyndelsen.
Og hvis det behager mine nådige damer, kan I selv se slutningen-
-thi det bedste står endnu tilbage.
-Nå da, hvad bestiller du her? -Ingenting.
Jeg har ikke lært at bestille noget.
-Ved du, hvor du er? -Ja, meget vel.
Ved du, hvem du taler med?
Ja, bedre end den, som jeg taler med, ved, hvem jeg er.
Du er min ældste broder, ved blodets milde magt burde du kende mig.
Nationernes artighed bevilger dig fortrin, da du er den førstefødte-
-men samme tradition berøver ikke mig mit blod-
-om der så var tyve brødre imellem os.
Kære herrer, vær rolige!
Nå, nå, ældre broder, dertil er du for ung.
Vil du lægge hånd på mig, usling?
Jeg er ingen usling, jeg er yngste søn af herr Roland de Bois.
Var du ikke min broder, tog jeg ikke denne hånd fra din strube-
-før jeg med den anden havde revet din tunge ud.
Kære herrer, hold fred for jeres faders mindes skyld.
Slip mig, siger jeg.
Fader pålagde dig i sit testamente at give mig en god opdragelse.
Du har opfostret mig som en bonde.
Du har unddraget og forholdt mig alle en adelsmands fortrin.
Min faders ånd bliver stærk i mig, og jeg vil ikke tåle det længer.
Derfor tilstå mig enten sådanne øvelser, der sømmer sig min stand-
-eller giv mig den fattige arvelod, som min fader har efterladt mig.
-Med den vil jeg friste min lykke. -Hvad har du i sinde?
Tigge, når den er forødt?
Godt, ind med dig, jeg vil ikke længer lade mig plage af dig-
-du skal få din vilje for en del.
Pak dig nu af sted med ham, gamle hund.
"Gamle hund", er det min løn?
Det er sandt nok, jeg har mistet tænderne i eders tjeneste.
Gud velsigne min gamle herre! Han ville ikke have sagt sådant et ord.
Nå, du skal brydes for den nye hertug.
Ja, vist skal han, herre. Vi kom for at sige jer noget.
Han har underhånden ladet vide, at jeres yngre broder Orlando-
-har i sinde at møde forklædt i morgen og prøve en dyst med ham.
Eders broder er ung og spædlemmet-
-og for eders kærlighed ville det gøre Charles ondt at gøre ham ilde.
Hør her, Charles.
Det er den mest stivsindede knøs...
Fuld af ærgerrighed.
En lumsk og nedrig rænkesmed mod mig, sin kødelige broder.
Derfor brug din frihed.
For han vil efterstræbe dig med gift-
-lægge snarer for dig med lumske påfund-
-og ikke lade dig fare, før han har fået livet af dig.
Det glæder mig af hjertet, at vi gik herhen.
Han skal få sin løn.
Farvel, eders velbårenhed.
Farvel, min gode Charles.
Jeg håber, jeg skal få en ende på ham-
-thi, jeg ved ikke hvorfor-
-der er ingenting i verden, mit hjerte hader mere end ham.
Og dog...
...er han godhjertet!
Uden undervisning og dog ikke uvidende-
-fuld af høje tanker.
Så fast en plads i alle mine egne folks hjerter-
-som kender ham bedst-
-at jeg står helt tilbage.
Men...
...det skal ikke vare længe på den måde.
Denne brydekæmper skal klare sagen.
-Skal vi se den brydekamp, kusine? -Det må I, hvis I bliver her.
De er parate.
Hvad nu? Datter og kusine!
Har I listet jer herhid for at se brydekampen?
Ja, min nådige hertug, hvis I behager at tillade det.
I vil kun have liden glæde deraf, det kan jeg sige jer.
Det er alt for ulige et par.
Af medlidenhed med udfordrerens ungdom-
-ville jeg gerne tale ham fra det, men han vil ikke lade sig råde.
Tal I med ham, piger, prøv, om I kan overtale ham.
Unge mand, har I udfordret brydekæmperen Charles?
Unge herre, eders mod er for dristigt for eders alder.
Vi beder jer tænke på eders sikkerhed og opgiv det foretagende.
Gør det, unge herre, eders rygte skal ikke lide noget skår derved.
Thi vi vil anmode hertugen om, at brydekampen ikke må finde sted.
Jeg beder jer, straf mig ikke ved at dømme ilde om mig.
Jeg tilstår, at jeg er meget brødefuld-
-når jeg nægter så skønne og fortræffelige damer noget.
Men lad eders skønne øjne...
...og venlige ønsker følge med mit forsøg.
Bukker jeg under, falder skammen på en, der aldrig har nydt nogen ære.
Bliver jeg dræbt, så dør en, som er villig dertil.
Jeg gør mine venner ingen sorg, thi jeg har ingen, der begræder mig.
Verden gør jeg ingen uret, thi jeg har ingenting i verden.
Jeg fylder kun en plads op der-
-som måske vil blive bedre besat, når jeg har rømmet den.
Jeg ville ønske, at den smule styrke, jeg har, var med jer.
Og min med for at forøge hendes.
Farvel.
Nå, hvor er så den unge junker-
-der længes så meget efter at ligge hos sin moder Jord?
Her, herre.
I skal kun prøve en dyst.
Nu, Hercules stå dig bi, unge mand.
I skulle ikke have hånet mig.
En herlig ung mand!
Ikke mere!
Ikke mere.
-Hvorledes har du det, Charles? -Han kan ikke tale, eders højhed.
Bær ham bort.
-Hvad er dit navn, unge mand? -Orlando, min nådige herre.
Yngste søn af herr Roland de Bois.
Gid kun du var en anden faders søn.
Din fader gjaldt jo for en hædersmand-
-men jeg fandt ham bestandig fjendsk mod mig.
Mig havde din bedrift voldt større glæde-
-ifald du stammede fra et andet hus.
Min fader elskede Roland som sin sjæl, hele verden tænkte som han.
Min faders barske, hadefulde fremfærd har såret mig i hjertet.
Unge herre, I har vist heltemod.
Bær denne halskæde til erindring om en-
-der er forskudt af lykkens gunst-
-og som gerne gav mere... hvis hendes hænder ej var så tomme.
O, jeg kan ej sige tak engang.
I kaldte, herre?
Godt har I kæmpet og...
...betvunget flere end eders fjender.
Kom, kusine!
Stakkels Orlando, du er fældet.
Kom!
Min herre, jeg vil råde jer som ven, kom bort herfra-
-endskønt I har fortjent stor ros, yndest og oprigtigt bifald.
Jeg takker jer, hvem var vor hertugs datter af de to, der så brydekampen?
Ingen af dem, hvis man skal dømme efter deres adfærd-
-dog er den mindste rigtig nok hans datter.
Den anden er jo den fordrevne hertugs datter-
-hvem hendes onkel, usurpatoren, beholder som selskab for sin datter.
Deres kærlighed er stærkere end naturens bånd mellem tvende søstre.
For nylig har vor hertug fattet mishag til sin broders kønne datter.
Og det af ingen anden grund end at folket priser hendes dyder-
-og ynker hende for hendes faders skyld.
Og på min tro, hans nag mod frøknen vil nok vise sig i hast.
Hinsides, i en bedre verden end denne-
-ønsker jeg eders yndest og bekendtskab.
Jeg er jer højligen forbunden. Farvel.
Af asken og i ilden kommer jeg-
-fra fyrstens til min broders tyranni.
Men Rosalinda, o, du himmelske.
Nå, Rosalinda! Amor forbarme sig! Ikke et ord.
-Ikke et ord at kaste for en hund. -Men er dette for din faders skyld?
Nej, en del er for mit barns faders skyld.
Men lad os tale alvorligt. Er det muligt, at du med et-
-har fattet så stærk tilbøjelighed for herr Rolands yngste søn?
Min fader, hertugen, havde hans fader inderligt kær.
Følger det deraf, at du skal have hans søn inderligt kær?
Min frøken, gør jer færdig i en hast og forlad vort hof.
-Jeg, onkel? -I.
Hvis om ti dages frist endnu I træffes-
-i tyve miles afstand fra vort hof, så dør I.
Jeg besværger eders nåde, giv mig dog kundskab om min brøde med.
Jeg har aldrig, end ikke med en ufødt tanke, fornærmet jer.
Det være nok for jer, at jeg tror jer ikke.
Men eders mistro gør mig ikke troløs.
Nok er det, at I er eders faders datter.
-Min ædle herre, hør mig. -Ja, Celia.
For din skyld blev hun her. Ellers var hun fredløs med sin fader.
Hun er for snild for dig, hendes sagtmod, tavshed og tålmodighed-
-tiltaler folket, og det ynker hende.
Du dåre, hun berøver dig dit navn-
-din dyd og skønhed vil få større glans, når hun er borte.
Luk ej munden op, den dom er fast og uigenkaldelig-
-som jeg har fældet. Hun er landsforvist.
Fæld over mig samme dom, min fyrste. Jeg kan ej leve uden hendes selskab.
Du er en tåbe!
Niece, mærk det vel, hvis I forsømmer tiden-
-ved min ære og ved mit fyrsteord...
Så skal I dø!
Hvem der?
O, dyrebare herre. Minde om den gamle Roland.
Sig, hvad gør I her? Eders broder... Nej, ikke broder, men sønnen...
Nej, ikke søn. Han skal ej kaldes søn. Han har hørt om eders sejr-
-hans agt er i nat at brænde denne stald, hvor I sover og jer deri.
-Men hvor skal jeg gå hen, Adam? -Hvorhen I vil, kun aldrig mere her.
Det må jeg jo. Jeg ved ej anden udvej.
Hellere underkaster jeg mig en blodig broders ondskab.
Nej, gør ej det.
Jeg har 500 kroner, opsparet af min løn hos eders fader.
Tag dette guld, tag mig til tjener.
Jeg er gammel, dog rask rørig. Jeg vil tjene jer som en ungersvend.
O, gode gamle mand-
-du er ej til tidens skik, da ingen sveder undtagen for sin egen fordel.
Men kom du kun og lad os følges ad.
Til sidste åndedrag jeg tro og hengiven følger jer.
Fra jeg var sytten år, jeg boede her-
-til jeg blev firs, nu bor jeg her ej mer.
Når man er sytten år, kan lykken komme-
-men ved fire snese... er tiden omme!
Gid før min død kun times mig det held-
-at jeg min herre får betalt min gæld.
Hvorhen? Hvorhen, min stakkels Rosalinda?
Jeg beder dig, vær uforsagt-
-ved du ej, at hertugen har forvist mig, sin datter?
-Det har han ej. -Det har han ej?
Da savner Rosalinda den kærlighed, der kunne lære dig, at vi er et.
Skal vi da skilles? Du søde pige, skal vi skilles?
Nej, min fader må søge sig en anden arving-
-men lad os rådslå om vor flugt. Hvorhen og hvad vi skal tage med.
Prøv ikke på at bære selv din sorg alene og at udelukke mig.
Ved himlen selv, der nu blegner ved vor sorg, sig, hvad du vil-
-jeg følger dog med dig.
-Hvor skal vi da flygte? -Til min onkel i Ardennerskoven.
Ak, hvilke farer vil dog ikke true os arme piger på så lang en rejse?
Jeg klæder mig i ringe, fattig dragt-
-og gnider ind med umbrajord mit ansigt.
Gør du det samme, sådan går vi trygt og lokker ingen røver.
Bedre var det, da jeg har større højde end de fleste-
-at jeg mig klædte ganske som en mand.
Hvad skal jeg kalde dig, når du er mand?
Ej ringere end tordengudens mundskænk.
Husk, at du kalder mig for Ganymed. Men hvilket navn skal jeg give dig?
Et navn der kan tyde på min nye stilling.
Ej længere Celia, men Aliena.
Men hvad med at stjæle den plumpe nar bort fra din faders hof?
Han kunne være os til trøst på rejsen.
Åh, han ville følge mig til verdens ende.
Nu lad os gå.
Må Gud velsigne vor flugt.
Muntert nu af sted til frihed hen og ej til landsforvisning.
Så dette er altså Ardennerskoven.
Nu er jeg i Ardennerne, desto større nar er jeg.
Hjemme havde jeg det bedre.
Nu, venner, brødre i landflygtigheden.
Har vanen ikke gjort det liv langt sødere end sminket pomp og pragt?
Er ikke disse skove mere fri for fare end det avindsyge hof?
Her kender vi kun Adams syndebod-
-årstidernes skiften, vinterens isklo og stormens barske brummen-
-når den bider på min krop, indtil jeg gyser af kulde-
-jeg smiler og siger:
"Dette er ikke smiger, disse rådgivere-
-taler således, at jeg føler, hvad jeg er."
Velsignet er den gavn, vi har af modgang.
Den bærer, som en styg og giftig tudse-
-en kostbar ædelsten dog i sit hoved.
Og dette liv, fra vrimlen fjernet-
-finder i træer ord-
-i bækkens rislen bøger, i stene prædikener-
-og godt... i alt.
Jeg bytter det ej bort.
Kom nu og lad os fælde vildt.
Jacques.
Og dog, det gør mig ondt...
...at de stakkels nette dyr, den øde stads indfødte folk-
-skal her på egen grund få de trinde lænder blodplettede af pilens od!
Ja, herre, det græmmer den tungsindige Jacques sig over.
Han sværger, at I er selv en værre voldsmand-
-på denne vis, end han, der drev jer ud.
Er det da muligt... at slet ingen så dem?
Den dumme nar, som eders højhed ofte har leet ad-
-han er også borte.
Hesperia, prinsessens kammerfrue-
-tilstår, hun har i løn hørt eders datter såvel som hendes kusine-
-højlydt rose den brydekæmpers ædle skik og væsen-
-der nyligt overvandt den stærke Charles.
Hun tror, at hvor end de er gået hen-
-er vist den ungersvend i selskab med dem.
Send bud til broderen. Hent mig den knægt-
-jeg skal vel lære ham at finde ham.
Skynd jer! Lad efterforskningen ej trættes-
-før disse gale flygtninger er fundne.
O, Jupiter, hvor dog min sjæl er træt!
Det kunne være det samme med sjælen, når bare mine ben ikke var trætte.
Jeg kunne næsten fristes til at gøre mine mandsklæder skam-
-og græde som en kvinde, men jeg må styrke det svagere kar.
Derfor, vis mod.
Jeg beder dig bær over med mig, jeg kan ikke gå længer.
Jeg for min del vil jeg hellere bære over med jer, end jeg vil bære jer.
På denne vis vil hun jo kunne forsmå dig.
O, vidste du, Corin, hvor højt jeg elsker hende.
-Jeg kan gætte, jeg har også elsket. -Det kan du ej, du er for gammel.
Om end som ung du var så god en elsker-
-som nogen, der på hovedpuden sukked.
Men har din elskov lignet min-
-og dog, så højt som jeg har ingen mand vist elsket.
Hvor mangen latterlig handling har ej din elskov da forledt dig til?
Til tusind ting, som nu jeg har forglemt.
Så har du aldrig elsket ret af hjertet.
Mindes du ej den mindste dårskab, som elskov nogentid dig lokked til-
-så har du aldrig elsket.
Og hvis du ej, som jeg, har trættet tilhørerne med din tilbedtes pris-
-så har du aldrig elsket.
Og er du ikke løbet fra dit selskab-
-som jeg nu gør, af lidenskaben dreven-
-så har du aldrig elsket.
O, min Phebe!
Den stakkels hyrde! Mens jeg agted på dit sår-
-traf jeg uheldigvis mit eget.
Ja, og jeg mit.
Jeg husker nok, den gang jeg var forelsket.
Jo, vi rigtige elskere gør sommetider løjerlige krumspring.
Ligesom alt i verden er dødeligt, er alle forelskede dødeligt forrykte.
Du taler klogere, end du selv mærker.
Jeg mærker aldrig min egen kloghed, førend jeg brækker benene over den.
Ak, Gud, den hyrde er, jeg ser, forelsket just på min maner.
Min med, men min er ligesom lidt muggen.
Jeg beder, spørg en af jer den mand, om han for guld vil give os mad.
Thi jeg forsmægter næsten.
Hej, du klovn.
Tys, nar, han hører ikke til din slægt.
-Hvem kalder? -Bedre folk end dine lige.
Ja, ellers var de meget ringe.
Ti dog! God aften, ven.
God aften, gode herre. God aften, allesammen.
Kære hyrde.
Hvis man for guld og gode ord kan købe i denne ørken levnedsmidler-
-så vis os, hvor vi kan få ly og kost.
Den unge pige her er træt af rejsen og helt forsmægtet.
O, det gør mig ondt, jeg ønsked mer-
-for hendes skyld end min, jeg havde bedre hjælp at byde hende.
Jeg er hyrde hos en anden mand og klipper ikke den hjord, jeg vogter.
Min herre har et karrigt sind.
Han ændser kun lidt at finde vej til himmerige ved gæstfri gerninger.
Desuden er nu hans hjord, hans forråd og hans hytte tilsalgs-
-og der er ingenting i hytten at få til føde.
Men hvad I kan finde der, kom og se.
Min ven, hvis det kan gøres uden uret-
-så køb hans hytte samt hans eng og hjord-
-og købesummen skal du få af os.
Din løn forhøje vi. Jeg ynder stedet.
Her ønsker jeg at leve al min tid.
Følg med mig.
Er I tilfreds med jordbund, indtægt og med livet her-
-så vil jeg være jer en fuldtro mand og købe det for eders guld påstand.
hvis du vil ligge her
under de grønne træer
synge af frejdigt bryst
kappes med fuglens røst
kom hid, kom i skoven ud
hos mig du ser
ej fjender fler
af andre her
end blæst og vinterslud
Mere, mere, jeg beder jer, syng mere.
Det vil gøre jer tungsindig, herr Jacques.
Det er jeg taknemlig for. Mere, jeg beder jer, mere.
Jeg kan suge tungsindighed ud af en sang, som væselen suger æg.
Mere, jeg beder jer, mere.
Min stemme er rusten, den vil ikke behage jer.
Jeg beder jer ikke om at behage mig, jeg beder jer om at synge.
Nå, bliv ved en stanze endnu. Er det ikke stanzer, I kalder dem?
-Som I behager, herr Jacques. -Jeg behøver ikke vide deres navn.
De skylder mig ingenting.
-Vil I synge? -Mere for jeres skyld end for min.
Hvis jeg nogensinde takker et menneske, vil det blive jer. Syng.
Hertugen har søgt efter jer hele dagen.
Og jeg har hele dagen søgt at slippe fra ham.
Jeg vil gå hen og sove, hvis jeg kan.
Hvis jeg ikke kan, vil jeg spotte over Ægyptens førstefødte.
God morgen, nar.
Nej, kald mig ej nar, før himlen har sendt mig lykke.
Kære herre, jeg kan ikke gå længer.
Jeg dør af sult.
Her lægger jeg mig ned og måler ud min grav.
Levvel, bedste herre.
-Hvad? I ser lystig ud? -En nar, en nar!
Jeg traf en nar i skoven.
En broget nar! O, jammerlige verden, såsandt jeg lever, mødte jeg en nar.
Han strakte sig og varmed sig i solen.
Han sagde helt forstandigt: "Klokken er ti."
"Der ser man", sagde han, "hvor verden løber."
"Kun for en time siden var den ni, og om en time er den elleve."
"Således timevis vi modnes, modnes-
-og atter timevis vi rådne, rådne."
"Og dermed ender visen."
Da jeg hørte den prædiken af en broget nar om tiden-
-så galed mine lunger som en hane-
-ved denne dybe tænksomhed hos narre.
Jeg lo vel en time uafbrudt.
-Hvad er det for en nar? -En prægtig nar. Han var hofmand.
Han siger også: "Er en dame ung og smuk, så ved hun det-
-den gave har hun fået".
Og i sin hjerne, tør som en beskøjt der blev tillevns fra rejsen-
-har han et sælsomt pakhus fuldt af visdom-
-som han i stumper lader slippe ud.
O, gid jeg var en nar! En narrekappe er min ærgerrighed.
-Den skal du få. -Det er det eneste, jeg ønsker mig.
Når blot I luger den indbildning op af jer forstand-
-som nu gror vildt deri, at jeg er klog.
Min frihed må jeg have-
-et fribrev, stort som vindens, til at blæse på, hvem jeg vil.
Det har jo alle narre. Giv mig min narrekappe.
Lad mig sige frit, hvad jeg vil.
Så skal tilgavns jeg rense-
-den fule verdens pestbefængte krop-
-hvis den tålmodigt finder sig i kuren.
Hvem fældede hjorten?
Ingen hjort.
Holdt, spis ej mer!
Jeg har ej spist en bid.
Og skal ej, førend nøden først er mættet.
Af hvilket kuld er denne hane kommen?
Er det din nød og trang, der gør dig fræk-
-eller plump foragt for gode sæder at du så fattig er på høflighed?
Der traf I pulsen just.
Den dør, der rører disse frugter, før jeg og mit krav er fyldestgjort.
Kan du ej fyldestgøres med fornuft, så må jeg dø.
Hvad vil I?
Godhed tvinger langt mer, end tvang bevæger os til godhed.
Jeg er halvdød af mangel på mad, giv mig den.
Sæt jer tilbords og spis og vær velkommen!
Så venligt taler I?
O, tilgiv mig. Jeg tænkte mig, at alting her var vildt.
Lad godhed være da min stærke tvang.
I dette håb med blu mit sværd jeg gemmer.
Tag derfor plads i venlighed.
Der er en gubbe, der humped mangt et mødigt fjed af lutter kærlighed-
-trykket af sult og alder, før han er mættet, jeg rører ej en bid.
Gå da og hent ham, og vi vil intet røre, før I kommer.
Tak. Gud velsigne jer for eders trøst.
Du ser, ej os alene svigter lykken.
På denne store verdensskueplads-
-opføres flere sørgespil end det, hvori vi spille med.
Ja, verden er en skueplads-
-og alle, mænd og kvinder, kun skuespillere.
Hver går og kommer, når hans tid er-
-og hver har mange roller at spille i sin livstid.
Syv livsaldre er stykkets akter.
Først det spæde barn, der skriger, savlende i ammens arme.
Så pogen flæbende med skoleposen-
-med nylig vasket morgenansigt-
-treven som sneglen krybende ad skolen til.
Så elskeren, der stønner som en ovn-
-og digter vemodsfulde viser om sin herskerindes øjenbryn.
Dernæst en krigsmand, fuld af skrækkelige eder-
-med skæg som panteren, på æren prikken, færdig til at yppe kiv-
-han søger i gabet af kanonen ærens boble.
Så dommeren med trind og værdig mave, vel stoppet med kapuner-
-strænge blik og med skægget klippet regelret og værdigt-
-og munden fuld af vise sætninger, dette var hans rolle.
Den sjette alder skifter og bliver en tynd herr pantalon i tøfler-
-med briller på sin næse, pung ved siden-
-med bukser sparte fra sin ungdomstid-
-der hænger om hans magre ben som sække.
Hans dybe manddomsrøst er gået over igen til barndommens diskant-
-og klinger tyndt og pibende.
Den sidste af alle disse scener-
-den som ender det sære indholdsrige spil-
-det er den anden barndomstid-
-den rene glemsel-
-der mangler tænder, øjne-
-smag...
...og alt.
Velkommen. Bring nu eders ædle byrde til sæde og lad ham mætte sig.
Jeg takker på hans vegne.
Det behøves.
Jeg selv har næppe kræfter til at takke.
Velkommen, spis.
Spil op, musik. Syng I, min gode fætter.
blæs, blæs, du vintervind
glemsomme venners sind
langt værre sår kan slå
fnøs du end nok så vred
aldrig så dybt du bed
fordi dig ingen så
syng da i sky-
under egen den grønne
med svig fare venner
med falskhed de skønne
men her i det grønne
kan livet sig lønne
Så vær hjertelig velkommen.
Jeg er hertugen, der elskede eders fader.
Velkommen, du gode gamle, som din herre!
Giv mig eders hånd. Giv om eders hele liv besked.
Hvad? Ikke set ham? Det er ikke muligt!
Find mig din broder, hvorsomhelst han er.
Søg ham ved lys, bring ham herhid, død eller levende.
Dit gods og hver en ting, du kalder din, af noget værd-
-det lægger vi beslag på-
-indtil du ved din broders mund kan fri dig for det-
-som vi nu har dig mistænkt for.
Jeg elsked aldrig i mit liv min broder.
Des større skurk er du.
Hæng der, mit vers, vidn om min kærlighed.
Trekronte nattens dronning-
-vend i nåde dit øje fra din blege klode ned-
-til hendes navn, som for mit liv skal råde.
O, Rosalinda, her i disse træer-
-som i en bog vil jeg min tanke skrive.
For hvert et øje, som i skoven ser-
-skal om din dejlighed de vidner blive.
Il, il, Orlando, lad hvert træ forkynde-
-dens kønnes, renes, mageløse ynde!
Rosalinda!
Kom så.
Nå, hvad synes I om dette hyrdeliv, herr Prøvesten?
Oprigtigt talt, hyrde, i og for sig betragtet er det et godt liv-
-men betragtet som hyrdeliv er det snavs.
Som ensomt liv betragtet synes jeg meget godt derom-
-men i betragtning af, at man lever alene, er det et meget dårligt liv.
Set fra den side, at det er på landet, behager det mig meget-
-men fra den side set, at det ikke er ved hoffet, så er det kedeligt.
Har du nogen filosofi i livet, Hyrde?
Ikke mere end at jeg ved, at jo mere syg man er, desto værre har man det-
-og den, der mangler penge og formue og tilfredshed-
-han savner tre gode venner.
Og at det er regnens natur, at den gør våd, og ildens at den brænder-
-at god græsning gør fårene fede-
-og at en hovedårsag til at det er nat...
...er mangel på sol.
Det er det, man kan kalde for en naturfilosof!
-Har du nogensinde været ved hove? -Nej, min tro, om jeg har.
-Så er du fordømt. -Nej, jeg håber...
Du er fordømt. Som et æg der er slet stegt, brændt på den ene side.
Fordi jeg ikke har været ved hove? Lad mig høre grunden.
Når du aldrig har været ved hove, så har du ikke set gode sæder.
Når du ikke har gode sæder, så er dine sæder slette-
-og slethed er synd, og synd fører til fordømmelse.
Du er i en betænkelig stilling, Hyrde.
Nej, ikke en smule, Prøvesten.
Hvad der er gode sæder ved hove, det er lige så naragtigt på landet-
-som landlig skik ville være til latter ved hove.
I har jo fortalt, at ved hove hilser man ikke, men kysser på sin hånd.
Det ville være en urenlig høflighed, hvis hofmænd var hyrder.
-Bevis det, kort! Bevis det! -Vi håndterer jo altid vore får.
Og deres uld er fedtet, ved I nok.
Ja, men sveder hofmændenes hænder da ikke?
Herre, jeg er en ærlig arbejder.
Jeg hader ingen og misunder ingen hans lykke.
Jeg er glad ved andres medgang-
-og tilfreds med min egen modgang-
-og min største stolthed er at se mine får græsse og mine lam die.
Det er atter en enfoldig synd, at I bringer får og væddere sammen-
-og således erhverver eders livsophold ved kvægets parring.
"Fra øst til vest er ej at finde en ædelsten som Rosalinde."
"Vidt over land på alle vinde skal rygtet gå om Rosalinde."
"Hvor har en maler nogensinde et billed skabt som Rosalinde?"
"Al anden dejlighed må svinde af tanken bort for Rosalinde."
"Hvis hjorten søger sine hinde så lade den søge Rosalinde."
Ti stille, dumme nar! Jeg fandt det på et træ.
Det træ bærer, min tro, kun dårlig frugt.
Kom, Hyrde, lad os gøre et hæderligt tilbagetog.
Agnete?
Kom.
-Ved du, hvem der har gjort dette? -Er det et mandfolk?
Med en kæde om halsen som du engang har båret.
-Skifter du farve? -Hvem? Jeg beder dig.
-Ak, Gud! -Nej, sig mig nu, hvem det er?
Er det muligt?
Jeg beder dig på det indstændigste, sig mig, hvem det er!
O, vidunderligt, det er den unge Orlando-
-der i samme øjeblik vendte op og ned på brydekæmperen og dit hjerte.
-Orlando? -Orlando.
Hvad tog han sig for, da du så ham? Hvad sagde han?
Hvad gør han her? Spurgte han efter mig?
Hvor er han? Hvor skiltes I ad, når ser du ham igen? Svar med et ord.
Jeg fandt ham under et træ ligesom et nedfaldet agern.
Det kan med rette kaldes Jupiters træ, når det bærer sådan frugt.
-Hør mig, min nådigste frøken. -Bliv ved.
Der lå han, henstrakt som en såret ridder.
Skønt det er en ynk at se det syn, så er det dog en pryd for jorden.
Så sig dog "prr" til din tunge, den gør utidige krumspring.
Han var klædt som jæger.
Et varsel. Mit hjerte en den hjort, han vil ramme.
Jeg vil helst synge min vise uden kor, du bringer mig ud af tonen.
Ved du da ikke, at jeg er en kvinde? Når jeg tænker, må jeg tale.
Jeg takker for eders selskab-
-men jeg ville oprigtigt talt lige så gerne have været alene.
Jeg ligeså, men for en høfligheds skyld takker jeg også for selskabet.
Himlen være med jer. Lad os mødes så lidt som muligt.
Jeg ønsker, at vi må blive mindre bekendte med hinanden.
Jeg beder jer, fordærv ikke flere træer med kærlighedssange i barken.
Jeg beder jer, fordærv ej flere af mine vers ved at læse dem ynkeligt.
-Er Rosalinda eders elskedes navn? -Ja, netop.
-Det navn behager mig ikke. -Man tænkte ikke på at behage jer.
-Hvordan er hendes vækst? -Netop så høj som mit hjerte.
-I har en overflod af artige svar. -Ikke just det, men jeg svarer jer.
I har et rapt vid. Skal vi to sætte os ned. Så vil vi skose-
-vor herskerinde, verden, og hele vor elendighed.
Jeg vil ikke skænde på noget levende væsen undtagen mig selv-
-thi hos mig selv finde jeg de fleste fejl.
Den værste fejl, I har, er den, at I er forelsket.
Den fejl vil jeg ikke bytte bort med den bedste af eders dyder.
Jeg er træt af jer.
Jeg søgte, min tro, efter en nar, da jeg fandt jer.
Narren er druknet i bækken derhenne, se derned, så skal I se ham.
Der får jeg kun min egen figur at se.
-Adieu, chevalier de la melancholie! signor Amoroso.
Jeg vil tale med ham som en næsvis page-
-og drive gæk med ham i den skikkelse.
-Hører I, Jæger? -Meget godt. Hvad vil I?
Åh, sig mig, hvad klokken er?
Hvad tid på dagen skulle I spørge, i skoven er der ingen klokke.
Så er der heller ingen tro elsker i skoven-
-ellers ville et suk hvert minut og en jammer hver time-
-betegne tidens trevne gang lige så godt som klokken.
-Hvor bor I, min vakre knøs? -Hos denne hyrdinde, min søster.
Her i kanten af skoven, ligesom borten af et skørt.
Er I hjemmefødt på stedet?
Eders udtale er renere, end I kunne få den på så afsides et sted.
Det har mange sagt mig.
Jeg har lært at tale af en gammel onkel, der var præst-
-som havde levet i staden i sin ungdom, han kendte alt for godt-
-til de fine manerer, thi han blev forelsket der.
Jeg takker Vorherre for, at jeg ikke er kvinde-
-og ikke er befængt med alle de forbrydelser, han beskyldte dem for.
Kan I mindes nogle af de værste synder, han lagde kvinden til last?
Der var ingen værste-
-de lignede hverandre alle sammen som den ene halvskilling den anden-
-hver enkelt lyde syntes uhyre-
-indtil dens mage kom og stillede sig ved siden af den.
-Men nævn mig dog nogle af dem. -Nej.
Jeg vil ikke øde mit lægemiddel undtagen på de syge.
Her strejfer et menneske omkring i skoven-
-og ødelægger vore unge træer med at skære Rosalinda ind i barken-
-hænger oder på hvidtjørn og elegier på brombærbuske-
-og alt sammen naturligvis til forgudelse af Rosalindas navn.
Kunne jeg træffe den elskovskræmmer, så ville jeg give ham et godt råd-
-thi han lader til at have kærlighedens hverdagsfeber.
Det er mig, der er så betagen af elskov.
I har slet ingen af min onkels kendemærker på jer.
Han lærte mig, hvorledes jeg skulle kende en mand, der var forelsket-
-og jeg er vis på, at I ikke er i elskovs sivbur fangen.
-Hvad var det da for kendetegn? -Indfaldne kinder, det har I ikke.
Blå rande om øjnene, det har I ikke.
Et sind, der bryder sig om ingenting, det har I heller ikke.
Så skulle I gå med knæbåndene løse, med en hue uden bånd-
-ærmer uden knapper, sko uden remme-
-og alt, hvad I havde på jer, skulle vise en ligegyldig fortvivlelse.
Men sådan ser I slet ikke ud-
-I er snarere smålig omhyggelig i eders påklædning.
Synes snarere at være forelsket i jer selv end i nogen anden.
Min vakre knøs, gid jeg kunne få jer til at tro på, at jeg elsker!
Mig til at tro det? Så kunne I lige så godt få hende til at tro det.
Jeg sværger, ved Rosalindas hvide hånd, at det er mig.
Jeg er den ulykkelige.
Men er I da så forelsket, som eders rim udsiger?
Hverken rim eller fornuftig tale kan udtrykke hvor meget.
Kærlighed er en ren galskab-
-og fortjener lige såvel mørk arrest og pisk som andre dårekistelemmer.
Og grunden til, at den ikke bliver kureret på denne måde-
-er den, at sygdommen er så almindelig-
-at de, der skulle bruge pisken, er selv forelskede.
Men jeg vil påtage mig at kurere den ved et godt råd.
-Har I nogensinde helbredet nogen? -Ja, en, og det gik således til.
Han måtte bilde sig ind, at jeg var hans elskede, hans hjertenskær-
-og hver dag lod jeg ham bejle til mig.
Og jeg, som er en lunefuld knøs-
-var imidlertid skiftevis bedrøvet, kælen, vægelsindet, længselsfuld-
-stolt, fantastisk, naragtig, ustadig, grædevoren-
-lattermild, noget af en hver passion, og ingen alvorlig passion-
-som drenge og kvinder jo for det meste er af den kulør.
Snart holdt jeg af ham, snart var jeg led ved ham-
-snart tog jeg vel imod ham, snart forstødte jeg ham-
-snart græd jeg efter ham, snart spyttede jeg ad ham-
-så jeg drev min bejler fra sit elskovsraseri-
-til et virkeligt raseri.
Det bestod i, at han afsvor verdens larm-
-og besluttede at leve i klosterlig ensomhed.
På denne måde helbredede jeg ham-
-og på den måde vil jeg påtage mig at vaske eders hjerte så rent-
-som et friskt fårehjerte, så der ikke skal være en plet af kærlighed.
Mig ville I ikke være istand til at helbrede.
Jeg skulle helbrede jer, hvis I blot ville kalde mig Rosalinda-
-og komme hver eneste dag og bejle til mig.
Ja, ved min trofaste kærlighed, det vil jeg gøre.
-Vil I? -Hjertensgerne, min kære knøs.
Nej, I skal kalde mig Rosalinda.
Jeg skal nok drive dine geder sammen, Agnete. Nå, Agnete?
Er jeg god nu, Agnete? Er du fornøjet med mine simple træk?
Eders træk?
Gud bevares. Hvad for træk?
Jeg er her hos dig og dine geder-
-som den kådeste af alle poeter, Ovid, var imellem Goterne.
Jeg ville virkelig ønske, at guderne havde gjort dig poetisk.
Jeg ved ikke, hvad poetisk er.
Er det noget skikkeligt i ord og gerning? Er det noget sandt?
Nej, det er det rigtignok ikke, for den ægte poesi opdigter mest-
-og elskere er meget hengivne til poesi.
Hvad de sværger på poesi, det kan man sige, de opdigter som elskere.
Kan I da ønske, at guderne havde gjort mig poetisk?
Det kunne jeg rigtignok, for du sværger mig til, at du er dydig.
Hvis du nu var poetisk, kunne jeg have håb om, at du opdigtede det.
-Vil I ikke have, at jeg er dydig? -Nej, min tro...
...medmindre du var styg-
-for dyd i forening med skønhed, det er som honningsovs på sukker.
Godt, jeg er ikke smuk, og derfor beder jeg guderne gøre mig dydig.
Kaste dyden bort til en styg kvinde er som at sætte mad på snavset fad.
Jeg er ikke styg!
Ihvorvel jeg takker Gud for, at jeg er styg.
Himlen være priset for din styghed, Skidenheden kan jo altid komme.
Men lad det nu være, som det vil, jeg vil gifte mig med dig.
Og i den hensigt har jeg været hos præsten i landsbyen næst ved-
-og han har lovet at komme herud i skoven og vie os.
Den sammenkomst gad jeg se på.
-Nå, Gud give os glæde. -Friskt mod, horn er forhadte...
...men de er nu en nødvendighed.
Velkommen, vil I gøre sagen her, eller skal vi gå med til kapellet?
Er her ingen her, som kan give bruden bort?
Jeg vil ikke have hende til givendes af nogen.
Vist må hun gives bort af nogen, ellers er vielsen ikke lovlig.
Gå kun videre. Jeg vil give bruden bort.
God aften, min gode herre... Hvad er det, I hedder? Velkommen.
Guds tak for eders selskab sidst. Det glæder mig at se jer.
Vi har lidt løjer for her, min herre.
Nej, vær så god, sæt hatten på.
Vil I gifte jer, brogede nar?
Ligesom oksen har sit åg, hesten sit bidsel og falken sine bjælder-
-således har mennesket sin lyst.
Og ligesom duerne næbbes, således vil ægteskab også kysses.
Og vil I, som er en dannet mand, vies under en busk som en tigger?
Gå til kirke og få en dygtig præst, som kan sige, hvad ægteskab er.
Det vil være bedre at blive viet af denne her end af en anden...
For han synes ikke at vie folk rigtigt. Bliver jeg ikke det-
-så kan det blive et godt påskud til at lade hende sidde.
Følg I med mig og lyd mit råd.
Vi må blive viet.
Det nytter ikke, hvad du siger. Jeg vil græde.
Ja, græd du, men vær god at betænke, at tårer ikke klæder en mand.
Har jeg da ikke grund til at græde?
Så god en grund, som nogen kan ønske sig. Derfor græd kun.
Men hvorfor svor han, at han ville komme i formiddag og kom ikke?
-Ja, der er ingen sandhed i ham. -Tror du? Ikke oprigtig i kærlighed?
Jo, når han er forelsket, men det tror jeg ikke, at han er.
Du hørte ham dog selv sværge ligefrem på, at han var det.
"Var" er ikke "er".
Mit herskab!
I har ofte spurgt om den hyrde, som i elskovs smerte sukked-
-og som I så prise så den stolte utaknemlige. Hans ømheds genstand.
Nu, hvad han?
Hvis I vil se ægte kærlighed, så gå herfra en stund.
O, søde Phebe, hån mig ikke, Phebe.
Sig, at du ikke elsker mig, men sig det kun ej så bittert.
Din bøddel, det vil jeg ikke være, jeg flyr dig for ikke at skade dig.
Hvis engang du mærker i et par friske kinder elskovs magt-
-da skal du føle det usete sår af Amors hvasse pil.
Til da, farvel! Når den time slår, så pin mig med din spot-
-og ynk mig ikke, som jeg imidlertid ej ynker dig.
Og hvorfor? Hvem var dog din mor-
-at du kan finde glæde ved at håne den stakkels svend?
Om du har større skønhed, og dog, jeg ser ej større skønhed hos dig-
-end at den kan gå uden lys tilsengs-
-skal du derfor være stolt og grum?
Hvad skal det sige?
Hvorfor ser du på mig?
Ha, min sandten, jeg tror, hun vil bedåre mine øjne!
Nej, stolte dame, håb kun ikke det.
Dit ravnebryn, dit sorte silkehår, din mælkekind, dit øjes sorte perle-
-kan ikke gøre mig til din tilbeder.
Du tåbelige hyrde! Hvorfor følger du hende?
Du er en svend vel tusind gange skønnere, end hun er pige!
Det er ej spejlet, der smigrer hende, det er dig alene.
Men kend dig selv, min smukke, ned på knæ!
Tak Gud med faste for en brav mands elskov.
Thi jeg vil hviske dig et venneråd:
Sælg mens du kan, du får ej altid bud.
Bønfald ham, elsk ham, tag imod hans tilbud.
O, skønne ungersvend, skænd kun et år-
-din harm jeg hører heller end hans bønner.
Han har forelsket sig i hendes styghed og hun i min vrede.
Jeg beder dig, forelsk dig ej i mig, jeg er mere falsk end fuldes løfter.
Desuden... kan jeg ikke lide dig.
Du døde hyrde, nu fatter jeg det ord, som du har sagt:
"Sand elskov har ved først blik sin magt?"
-Min Phebe. -Ak, hvad vil du, Silvius?
-O, kære Phebe, medynk mig. -Det gør mig ondt for dig, Silvius.
Hvor der er sorg, er der også trøst og hjælp.
Er du bedrøvet for min elskovssorg, giv mig din kærlighed!
Så kan min sorg og din bedrøvelse på een gang hæves.
-Du har min kærlighed som min næste. -Dig vil jeg have.
Sig, kender du den svend, som talte til mig?
Ej synderligt, men jeg har ofte mødt ham.
Tro ej, jeg elsker ham, om end jeg spørger.
En tosset dreng, men han taler godt.
Ret smuk er knøsen, just ikke meget smuk.
Der var en yndig rødme på hans læbe-
-lidt friskere og mere modent rødt end den på kinden.
Just den samme forskel som mellem højrødt og det rosenrøde.
Jeg har større grund til at hade ham end til at elske ham.
Hvad ret har han da til at skænde på mig?
Han sagde, jeg havde sorte hår og sorte øjne.
Han forhåned mig, nu husker jeg det nok.
Det undrer mig, jeg ikke gav ham svar.
Jeg vil skrive ham et spydigt brev, og du skal bringe brevet.
-Vil du det? -Ja, Phebe, gerne.
Jeg vil skrive straks, i hoved og i hjerte har jeg stof.
Og bittert skal det blive, kort og godt. Kom, Silvius, gå med.
Der kan blive tid til det, Agnete. Slå dig til tåls, lille Agnete.
Præsten var, min tro, god nok, trods al den gamle herres snak.
Men, Agnes, der er en knøs her i skoven, der gør fordring på dig.
Han har slet ingenting med mig at gøre.
Det er ligeså godt som mad og drikke at se sådan en klovn.
William.
-God aften, Agnete. -God aften, William.
-God aften, herre. -God aften, min gode ven.
Sæt på hovedet, sæt på hovedet, vær så god, sæt på hovedet!
-Hvor gammel er du, min ven? -Fem og tyve, herre.
-En sat alder. Hedder du William? -William, herre.
-Et smukt navn. Født her i skoven? -Ja, herre, gudskelov.
-"Gudskelov", godt svar. Er du rig? -Ja, herre, så, så.
"Så, så", det var godt, meget godt, ganske udmærket godt-
-men det er dog ikke rigtig godt, kun, så, så.
-Har du forstand? -Ja, jeg har en ganske net forstand.
Nå, det var jo godt sagt.
Jeg kommer til at tænke på et ordsprog.
"Dåren tror, at han er vis, men den vise ved, at han er en dåre.
-Holder du af denne pige? -Ja, jeg gør så, herre.
Giv mig din hånd.
-Er du lærd? -Nej, herre.
Så lær dette af mig: At have er at have-
-der er en figur i retorikken, at når drikke hældes fra bæger i glas-
-så tømmes et, mens det andet fyldes.
Thi alle forfattere er enige om, er han selv.
, thi jeg er ham. -Hvad for en ham selv, herre?
Ham selv, der skal giftes med denne pige.
Derfor, du klovn, opgiv forbindelsen med dette kvindelige væsen-
-eller, du klovn, så dræber jeg dig.
Jeg vil myrde dig på 150 måder. Derfor, flygt.
-Ja, gør det, gode William. -Gud bevare eders gode humør, herre.
Løb, Agnete, løb, Agnete.
Hør, min vakre knøs, lad os blive nærmere bekendte med hinanden.
Man siger, at I er en meget tungsindig herre.
Det er jeg, jeg holder mere af det end af at le.
De, der overdriver nogen af delene, er afskyelige personer-
-og giver sig til pris for almindelig dadel værre end drankere.
Da er det dog godt at være alvorlig og ingenting sige.
Så er det også godt at være en portstolpe.
Jeg har hverken den lærdes melankoli, der er kappestrid-
-musikerens, som er fantastisk, hofmandens, som er hovmodig-
-soldatens, som er ærgerrighed, den lovkyndiges, som er politisk-
-damernes, som er sød, eller elskerens, som er alt sammenlagt.
Det er en melankoli på min egen vis, sammensat af mange bestanddele-
-uddraget af mange genstande.
Især betragtninger fra mine rejser-
-som jeg tit kalder tilbage i tanken, som indhyller mig-
-i en vemod fuld af lune.
Så I er rejsende? Så har I stor grund til at være vemodig.
Jeg er bange for, at I har solgt eders egen jord for at se andres.
Thi at have set meget og ingenting eje-
-det er at have rige øjne og fattige hænder.
Ja... men jeg har dog vundet erfaring.
Hellere en dåre, der gør mig lystig, end en erfaring, som gør mig trist.
Og så at rejse efter det oven i købet!
Guds fred og lykke, kære Rosalinda.
Nå, så Gud være med jer, når I taler på blankvers.
Farvel, herr Rejsende.
Nå, Orlando, hvor har I været al den tid?
Er I en elsker? Spiller I mig et sådant puds en gang til...
-...så kom aldrig mere for mit øje. -Det er ej en time senere end lovet.
En elsker kommer en time senere, end han har lovet!
Tilgiv, elskede Rosalinda.
Er I så sendrægtig, så kom aldrig mere for mine øjne-
-jeg så ligeså gerne, at en snegl var min tilbeder.
-En snegl? -Ja, en snegl.
Omendskønt den kommer sendrægtigt, har den dog sit hus på ryggen.
-Og jeg er eders Rosalinda. -Han behager at kalde dig således.
Men han har en anden Rosalinda, der ser bedre ud end du.
Kom, fri til mig.
Fri til mig.
Thi nu er jeg i mit søndagslune og kunne få det indfald at sige ja.
Hvad ville I sige mig, om jeg var eders egen, virkelige Rosalinda?
Jeg ville kysse jer, førend jeg sagde noget.
Nej, I gjorde bedre i at sige noget først.
Men er jeg ikke eders Rosalinda?
Jeg finder glæde i at kalde jer så, fordi jeg gerne vil tale om hende.
Nuvel, så siger jeg i hendes person: "Jeg vil ikke have jer."
Så dør jeg i egen person.
Mennesker er døde, og ormene har spist dem, men ikke af kærlighed.
Jeg ville ej ønske, at min Rosalinda var sådan, harmen ville dræbe mig.
Ved denne hånd! Det ville ikke dræbe en flue.
Nu vil jeg være eders Rosalinda i en mere føjelig stemning.
Bed mig om, hvad I vil, jeg vil indrømme jer det.
-Elsk mig da, Rosalinda. -Det vil jeg.
Fredage og lørdage og hver dag.
-Vil du have mig? -Ja, tyve som dig.
-Hvad siger du? -Er I ikke god?
-Det håber jeg. -Kan man få for meget af det gode?
Kom, søster, du skal være præst og vie os.
Giv mig eders hånd, Orlando.
Nå, søster?
O, ja, vi os nu.
Jeg kan ikke ordene.
Du skal begynde således: "Jeg spørger dig, Orlando..."
Godt.
Jeg spørger dig, Orlando, vil du have til din hustru-
-denne Rosalinda?
Ja.
Jeg tager dig, Orlando...
...til min husbond.
Sig mig, hvor længe kunne I have i sinde at beholde hende-
-efter at I havde fået hende.
-En evighed og en dag til. -Sig en dag og udelad evigheden.
Nej, nej, Orlando, mændene er april, mens de bejler-
-og december når de bliver gifte.
Pigerne er maj, sålænge de er piger-
-men vejret skifter, når de bliver koner.
Jeg vil være mere skinsyg over dig end en turteldue over sin hun-
-mere skrigvoren end en papegøje imod regn-
-mere nyhedslysten end en abe, mere ustyrlig i ønskerne end en markat.
Jeg vil græde for ingenting, som Diana i springvandet-
-og det vil jeg gøre, når du er oplagt til at være glad.
Jeg vil le som en hyæne, og det, når du har lyst til at sove.
Men vil min Rosalinda bære sig således ad?
Ja, såsandt jeg lever. Hun vil bære sig ad, som jeg gør.
Men hun er forstandig.
Klokken to er jeg hos dig igen.
Ak, kæreste ven, jeg kan ikke undvære dig i to timer.
Jeg må gøre hertugen min opvartning. Klokken to er jeg hos dig igen.
Ja, gå kun, gå kun.
Jeg vidste, hvorledes du vil bære dig ad, mine venner sagde mig det.
Det var din smigrende tunge, der vandt mig.
-Var det klokken to, du sagde? -Ja, søde Rosalinda.
Du har ligefrem gjort vort køn skam med din elskovssladder.
Ak, bedste kusine-
-kæreste, sødeste lille kusine.
Vidste du blot, hvor mange favne dybt jeg ligger i kærlighedens hav.
Men det kan ikke loddes-
-min lidenskab har en umålelig bund-
-ligesom havbugten ved Portugal.
Jeg siger dig, Aliena-
-jeg kan ikke undvære synet af Orlando.
Jeg vil gå hen og opsøge mig en plads i skyggen-
-og sukke, til han kommer igen.
Og jeg vil gå hen og sove.
Rosalinda.
"Den, som bringer dette, ved intet om min kærliged."
-Har Phebe skrevet dette? -Vil du elske en sådan kvinde?
Gøre dig til et instrument og spille falske toner på dig? Utåleligt.
Gå tilbage, thi jeg ser, kærligheden har gjort dig til en tam snog-
-og sig hende, at om hun elsker mig, så byder jeg hende at elske dig.
Hvis hun ikke vil det, så vil jeg aldrig have hende.
Hvis du er en trofast elsker, så af sted med dig! Og ikke et ord.
Jeg beder jer, sig-
-hvor jeg skal finde her i denne skov en hytte-
-hegnet af oliventræer?
I nabodalen, vest for dette sted.
En række pile langs en bæk der risler...
...på højre hånd, vil føre jer derhen.
Men huset skøtter rigtignok sig selv på denne tid-
-thi der er ingen hjemme.
Hvis øjet kan af munden lære-
-burde jeg af beskrivelsen vel kende jer.
Er I den hyttes ejermænd, jeg spørger om?
Det kan vi svare ja til uden pral.
Orlando...
...hilser jer. Og den ungersvend-
-han kalder for sin Rosalinda, sender han her...
...et blodigt klæde. Er det jer?
Kom, kom.
-Er I hans broder? -Og var det jer, han frelste?
-Og jer, der stod ham efter livet? -Det var, det er ej mer.
Jeg vakte ham igen, forbandt hans sår-
-og om en liden stund, da han var styrket-
-bød han mig gå herhen, skønt jeg var fremmed-
-at melde jer, hvad sket var og undskylde hans brudte løfte.
Jeg beder jer, fortæl eders broder, hvor godt jeg spillede. Hej, hurra.
Dette var ikke komediespil, eders bleghed bevidner, at det var alvor.
-Jeg forsikrer, det var en rolle. -Så fat mod og spil en mands rolle.
Det gør jeg, men jeg burde med rette have været et kvindfolk.
Kom, du bliver blegere og blegere.
Tænk hverken på det store hastværk-
-hendes fattigdom eller det korte bekendtskab-
-eller min hurtige bejlen eller hendes hurtige samtykke-
-men sig med mig-
-jeg elsker Aliena.
Og sig med hende, at hun elsker mig.
Vær enig med os begge om, at vi må få hinanden.
Det vil blive til dit eget bedste.
Thi vores faders hus og alle den gamle herr Rolands indtægter-
-vil jeg overdrage til dig-
-og selv leve og dø her som hyrde.
Mit samtykke har I.
Lad så eders bryllup stå i morgen.
Jeg vil indbyde hertugen og hele hans muntre følge.
Gå du og forbered Aliena derpå.
Min kære Orlando...
...hvor det bedrøver mig at se dig bære dit hjerte i bind.
Det er min arm.
Jeg troede, at hjerte var bleven såret af løvens klo.
Såret er det, men af en piges øjne.
Har eders broder sagt, hvor godt jeg spillede, da jeg så eders tørklæde?
Ja, og et større vidunder end det.
Eders broder og min søster havde næppe mødtes, før end de så-
-næppe set, førend de elskede-
-næppe elsket, førend de sukkede-
-næppe sukket, førend de spurgte hinanden om grunde-
-og næppe erfaret grunden, førend de søgte lægemiddel.
Og af disse trin har de gjort en trappe til ægteskabet.
I morgen holder de bryllup, og jeg skal indbyde hertugen til gæst.
Men hvor det er bittert-
-at se på lykken igennem en andens øjne!
Jo mere jeg i morgen må prise min broder lykkelig-
-fordi han har opnået, hvad han ønsker-
-desto tungere om hjertet må jeg selv blive.
Hvorfor kan jeg ikke være jer i Rosalindas sted i morgen?
Jeg kan ikke længer leve af indbildning.
Så vil jeg heller ikke trætte jer længer med tom snak.
Tro mig, om I vil-
-jeg kan gøre forunderlige ting.
Jeg har, siden jeg var tre år, været bekendt med en sortekunstner-
-der besad dyb indsigt i sin videnskab og dog uden brøde.
Elsker I Rosalinda så inderligt, som eders opførsel så højt udtaler-
-så skal I holde bryllup med hende, når eders broder forenes med Aliena.
Jeg ved i hvilken trængsel, skæbnen har bragt hende-
-og dersom I ikke har noget derimod, er det mig ikke umuligt-
-at fremstille hende for eders øjne i morgen-
-i virkelig menneskelig skikkelse og uden for al fare.
Taler I for fuldt alvor?
Hvis I vil have bryllup i morgen, skal I få det-
-og med Rosalinda, hvis I vil.
I har mig bittert krænket, yngling, at I har vist mit brev til andre.
Det rører mig ikke, det er min agt at vise jer min ringeagt og kulde.
I har en trofast hyrde til ledsager. Se ham, elsk ham, han tilbeder jer.
Sig du ham, Hyrde, hvad det er at elske.
Det er at være lutter suk og tårer, som jeg er for Phebe.
-Og jeg for Ganymed. -Og jeg for Rosalinda.
-Og jeg for ingen kvinde. -At være lutter tro hengivenhed.
-Som jeg for Phebe. -Og jeg for Ganymed.
-Og jeg for Rosalinda. -Og jeg for ingen kvinde.
Det at være lutter sværmeri og lutter lidenskab og lutter ønsker.
Tilbedelse, lydighed, ømhed. Lutter ydmyghed, tålmodighed-
-hjertensrenhed, opofrelse og trofast tjeneste. Som jeg for Phebe.
-Og jeg for Ganymed. -Og jeg for Rosalinda.
Og jeg for ingen kvinde.
-Hvi håner du så min kærlighed? -Hvi håner du så min kærlighed?
-Til hvem sagde du det?
-Til den der ej er her og ej hører. -Ganymed!
Jeg beder jer, hold op med dette.
Det er, som når ulvene i Irland tuder imod månen.
Jeg vil hjælpe jer, hvis jeg kan. Jeg ville elske jer, om jeg kunne.
Mød mig allesammen i morgen.
Jeg vil holde bryllup med jer, hvis jeg nogensinde ægter en pige.
Jeg vil stille jer tilfreds, og i morgen skal I få bryllup.
Jeg vil gøre jer glad, og i morgen skal I holde eders bryllup.
Såsandt som I elsker Rosalinda, så kom.
Såsandt som I elsker Phebe, så kom.
Såsandt som jeg ingen kvinde elsker, vil jeg komme.
Og nu farvel, jeg har sagt jer, hvad I har at gøre.
-Jeg svigter ikke, hvis jeg lever. -Jeg heller ikke.
Jeg heller ikke.
Velkommen.
Han er i Ardennerskoven og mange lystige mænd med ham.
Der lever de som gamle Robin Hood i England.
Mange unge herrer flokkes om ham hver dag-
-og fordriver tiden bekymringsløst ligesom i den gyldne alder.
Tror du, Orlando, denne dreng kan gøre alt det, som han har lovet?
Stundom tror jeg, og stundom ikke.
Ret som den, der frygter. Han håber, skønt han ved, at han må frygte.
Jeg mindes stærkt ved hyrdedrengen om nogle af min datters ansigtstræk.
Da jeg så ham første gang, jeg mente, han var eders datters broder.
Jeg tror, en anden syndflod stunder til-
-og disse par søger til arken.
Her kommer et par løjerlige dyr.
Agnete.
Hilsen og kompliment til jer alle.
Jeg trænger mig ind her mellem de andre landlige par-
-for at sværge og forsværge mig-
-alt som ægteskabet byder og kød og blod bryder.
En fattig pige, herre, og temmelig styg, men min er hun.
Et dårligt indfald af mig, herre, at tage, hvad ingen anden vil have.
Er det ikke en sjælden karl? Han forstår alting vel og er dog en nar.
i himlen er der glæde
når fredens røst hernede fra jorden klinger
tag, Hertug, her din datter som hymens hånd dig atter
fra himlen bringer så læg nu hende i hans arm
hvis hjerte bor i hendes barm.
Jeg giver mig til jer, thi jeg er eders.
Hvis dette syn er sandt, er du min datter.
Er synet sandt, er I min Rosalinda.
Jeg kender ingen fader uden jer.
Jeg kender ingen husbond uden jer.
Jeg ægter ingen kvinde uden jer.
Jer blot skiller dødens smerte.
I og I er nu et hjerte.
Han må nu eders yndest vinde-
-om ej I elske vil en kvinde.
I er tro mod hver sin skat-
-ligesom mørket mod sin nat.
Tillad mig, at jeg siger et par ord.
Jeg er den gamle Rolands anden søn-
-og har et bud til denne ædle forsamling.
Da hertug Fredrick hørte, at der tyede-
-hver dag til denne skov ansete mænd-
-så rusted han en vældig hær, der drog, ført af ham selv, i marken-
-for at fange hans broder og at ofre ham til sværdet.
Han kom til grænsen af de vilde skove.
Der mødte han en hellig eneboer-
-og ved hans fromme tale blev han omvendt fra felttoget og verden.
Sin krone giver han sin broder igen-
-og alle landsforviste deres gods.
At det er sandhed, derfor sætter jeg mig liv i pant.
Velkommen, unge mand.
Du bringer dine brødres brudegave.
Men lad os først nu her i skoven ende-
-hvad her blev vel begyndt og sat i værk.
Snart skal enhver af denne muntre flok-
-som har med os delt modgang dag og nat-
-få del i vor tilbagevendte lykke, som fortjeneste og byrd berettiger.
Glem nu en stund den nye glans og hæder-
-og lad os nyde her landlivets glæder.
Spil op, musik!
Hver brudgom svinge nu sin brud i dans med let og frejdig hu.
Tillad, min herre.
Hvis jeg hørte ret, har hertug Fredrik valgt et helligt levned-
-og kastet vrag på hoffets pomp og pragt?
Det har han gjort.
Så vil jeg gå til ham.
Af disse nyomvendte kan man høre og lære mange ting.
Jeg overlader jer til fordums glans, som eders dyd og tålmod fortjener.
Nu lad mig ikke længer festen standse-
-min hu står nu til andet end at danse.
Bliv, Jacques, bliv.
Ikke for at se på løjer!
Jeg findes, hvis I ønsker mig at møde-
-i grotten, som I nu har ladet øde.
Nu til vor fest. Som den begynder vel-
-vi håber, alting endes vil med held.
Det er ikke skik og brug at se damen som epilog-
-men det er da ikke styggere end at se herren som prolog.
Hvis det er sandt "at god vin trænger ikke til buske"-
-så er det også sandt, at et godt skuespil trænger ikke til epilog.
Gode ting hyldes, og gode skuespil forbedres af gode epiloger.
Min rolle er at besværge, og jeg vil begynde med damerne.
Jeg besværger jer, mine damer, såsandt som I elsker herrerne-
-at kunne lide så meget af dette stykke, som det måtte jer behage.
Og jeg besværger jer-
-mine herrer, såsandt som I elsker damerne...
Af jeres opførsel har jeg forstået, at I ikke hader dem.
...at stykket må behage jer og damerne.
Var jeg en pige, ville jeg kysse alle, hvis skæg jeg syntes om-
-eller med behagelig ansigtsfarve, og hvis ånde ikke var ubehagelig.
Og enhver, der har et net skæg, smuk ansigtsfarve og en behagelig ånde-
-vil, for mit gode tilbuds skyld, når jeg nejer...
...byde mig et venligt farvel.
Og klip.
Danske tekster: www.broadcasttext.com