Tre ting er absolutte, og kan aldri tilintetgjøres:
Ens bevissthet, skapning og kjærlighet.
Rumi skrev: 'Sats alt på kjærligheten, hvis du er et sant menneske'
'Noe halvhjertet kan aldri bli majestetisk'
Mor sa at gresset bare er grønt om man vanner det.
I begynnelsen virker alt logisk.
Din kjærlighet. Min kjærlighet. Vår kjærlighet.
Det er ti år siden vi var her sist. Da var det for å feire ekteskapet vårt.
Nå er det for å lege de delene vi har mistet.
Det vakre Italia var uforandret, men det var ikke vi.
Sannhet ble viktigere enn følelser. Å vinne ble viktigere enn sannheten.
Men i sannhetens navn
så var det alltid kjærlighet.
Så her var vi. Jeg trodde det skulle bli terapeutisk.
Så... dette er vi.
Er terapeutisk engang et ord?
Det er en terapeutisk substans.
Så vi er substans?
I form av tanke. Du vet hva jeg mener.
Eller prøvde å si.
Alltid med høytflyvende ord.
Det holder dem på tærne. Ja, det gjør du.
Jeg må tisse.
Hvor lang tid har vi? Til hva?
Til jeg trenger å tisse? Nå. Til jeg tisser på meg?
Jeg vet ikke, det har ikke hendt siden jeg var tolv.
Tisset du på deg da du var tolv? Ja, jeg hadde drukket.
Vi har bare kjørt i en time. Kunne du ikke gått på flyplassen?
Det gjorde jeg.
Så vi må tømme hver time? Har vi det travelt?
Nei, det har vi ikke.
Det forbløffer meg, og enhver mann på jorden.
Vi tisser før vi drar, så slipper vi å stoppe på minst fire timer.
Så reisen fortsetter framover.
Og huden din ser ti år eldre ut, fordi du alltid er uttørket.
Det er det grunnleggende i evolusjonær forskjell.
Når drakk du mer enn ett glass vann sist?
Teller kaffe? Nei.
Kan du holde deg?
Stillhet hadde vært et mer fredelig valg.
Og deilig.
Hadde vært det ikke herlig å høre den perfekte sangen?
Stemmene får alt til å lyde som en Fellini-film.
Du har aldri sett en hel film av Fellini. Innrøm det.
Kjenner du til noen annen italiensk filmregissør? Innrøm det.
Bertolucci, Zeffirelli, Chabrol.
Den siste er fransk, men godt jobbet.
Du kjenner meg vel. Bedre enn noen annen.
Det er bare sus. Gi meg et øyeblikk.
Hvis jeg ikke finner noe som passer, så får du høre på vinden.
Men jeg har en følelse. Jeg føler noe.
Kom an, gi meg et tegn. Gi meg det perfekte.
Kom an! Hva?
Grazie.
Du kommer til å spise opp mine chips.
Tror du iblant at de kanskje har helt og holdent rett?
Om oss?
Om dette. Det vi holder på med.
Hvis det fantes regler for par som ikke er sammen lenger
så fins nok dette, statistisk sett, ikke engang på kartet.
De har kanskje rett. Men vi var aldri et vanlig par.
Takk gode Gud! Takk gode Gud.
Vi var fantastiske.
Vi var gode, ikke fantastiske.
Det jeg elsket mest var å besøke en kjedelig tilstelning vi ikke ville gå på,
og du ble tatt fra meg. Men jeg kunne alltid finne deg.
Hvem du enn pratet med, så du på meg og blunket.
Et blunk er undervurdert, folk unngår det.
Ditt kunne forandre min verden.
Det fikk meg til å føle at vi var viktigst av alt, for hverandre.
Der og da spilte ingen andre noen rolle.
Vi var visst fantastiske. Folk misunte ekteskapet vårt.
Gjorde de? Ja, for du var den jenta.
Du var malen som mine venners kjærester skulle leve opp til.
Det var umulig.
Hver gang samtalene handlet om å klage over kvinnene,
så kunne jeg bare smile. Jeg trengte ikke si noe.
De visste at jeg hadde perfeksjon i deg.
Det var derfor jeg falt så hardt, da vi begynte å spore av.
Perfeksjonen var kanskje vanskelig å leve opp til.
Kanskje det. Jeg prøvde, Ryan.
Vi ga det alt vi hadde. Jeg gjorde det.
Det var urettferdig. Jeg gjorde det.
Det faktum vi så ut til å overse,
er at når en mann bli forelsket, så er det genuint nok for ham.
Uten unntak.
Om jeg var utro mot deg, eller forlot deg, så hadde jeg ikke vært forelsket.
Når jeg er forelsket, så kjemper jeg for alt.
Jeg er kanskje ikke alltid så hyggelig. Litt ullen iblant.
Men kan jeg kalle deg skatt foran folk uten å bry meg om hvordan det høres ut,
da er det ikke mye jeg ikke ville gjøre for å beholde henne.
Det, i live.
Tror du ikke jeg kjempet?
Jeg tror at du ga opp.
Jeg erstattet aldri deg, Ryan.
Jeg vet det.
Du bare lente deg på en annen. Jeg forstår.
Jeg var fraværende, distrahert, og følelsene mine fornektet.
Det er vanskelig å ikke føle sinne over det.
Det føles som om du fant et bedre valg.
Det er lettere å elske en fremmed, enn en mann faktisk kjenner.
Jeg vet hva feilene var. Jeg håper det.
Jeg prøver ikke overbevise deg om mine meninger, men jeg har grunner.
Og de er berettigede.
Med en fremmed kan man feste idealer på et tomt ark,
uten de smertefulle nyanser du forakter hos partneren din.
Men når man puster, og ser rasjonelt på det,
så innser man at det er noe utrolig å forvente. Umulig.
Kanskje.
Fordi vi alle har våre ting.
Vi er oppdratt på ulike vis, har blitt lært ekstreme sannheter.
Hvordan skal man kunne elske, gifte seg med, knulle,
en fra en helt annen verden, og tro at det er enkelt?
Du må være høy!
Men om du fremdeles holder fast på smerten.
Det sinnet.
Du må slippe det.
Jeg gjorde det ikke for å såre deg. Det var jeg. Mine ting.
Mine demoner. Følelsen min av ikke å strekke til.
Det er banalt å si at det ikke betydde noe,
men det betydde ingenting.
Og jeg er lei for det.
Jeg er virkelig lei meg for hvordan det fikk deg til å føle.
Trodde du at vi skulle komme tilbake hit?
Jeg trodde vi hadde mistet det. Jeg også.
Jeg er glad vi ikke gjorde det.
Hvordan hadde vi råd til en så dekadent bryllupsreise? Var den ikke?
Den var god. Den var utrolig!
En utrolig bryllupsreise hadde bestått av faktisk dekadanse.
Tøft publikum. Vi gjorde det vi kunne.
Jeg ville mer. Som hva?
Fotstampe druer, eller sykle og kjøpe ferske bakevarer.
Sove under stjernene. Det var på panseret.
Vi sov i bilen halve uken. Det var én natt.
Vi ble eldre før tiden alt fra begynnelsen.
Jeg fant brevene.
Du sendte dem aldri til ham. Hvorfor det?
Jeg vet ikke.
Fordi jeg visste hvordan du ville føle.
Hvordan jeg hadde følt.
Det er alt jeg har.
Tror du at han var forelsket? Nei.
Han visste det ikke var mer enn en fascinasjon. Det var nesten på liksom.
Han var en jeg kunne projisere på. Som jeg trodde ville oppmuntre meg.
Støtte meg. Gratulere meg. La meg bestille så mye mat jeg ville.
Han var...
En ikke-røyker som elsket yoga. Jeg vet ikke hva jeg skal si, Ryan.
Det var bare en impuls.
En fantasi.
Han var en flukt.
Det er sannheten, min sannhet.
Det er alt jeg har.
Sist vi var her var du tjueto. Jeg husker henne.
Den rumpa.
Hun har ikke mistet den rumpa. Ro deg ned.
Rom 117. Frokost fra klokken seks. Perfekt! Takk.
De har boccia! Hva for noe?
Har du aldri spilt boccia? Hvor har du vært?
Jeg husker at det fantes en bar her.
Den er stengt.
De hadde kunnet tjene penger på meg.
Ryan, som tar en drink. De går virkelig glipp av inntekter.
Vær glad at jeg ikke drikker så mye. Det gjør alle der jeg er fra.
Connecticut? Ikke nekt meg mine irske røtter.
Ok, Oscar Wilde.
Var han irsk? Ja, det var han.
Kunne du ikke ha sagt Bono, eller Liam Neeson?
Det er morsommere å sammenligne deg med Wilde.
Ok.
Dette er vi.
Vi?
Slapp av, så uimotståelig er du ikke.
Det er ikke det reisen var for.
Jeg vet det.
Så?
Så.
Kan du sove ved siden av meg uten å rive av meg klærne,
eller må jeg betale for et eget rom?
Vi skjeer ikke.
Jeg holder hendene for meg selv.
Jeg vet det.
Jeg skal dusje.
Claudia?
God morgen kjekkas! God morgen.
Du er ikke god på dette spillet. Hva vet du om det? Jeg er utrolig!
Skal vi dra, før du blir arrestert?
Jeg klandrer henne ikke.
Det er normalt for dem å ødelegge en. Det er deres plikt.
For noen ferdigheter du har som forelder.
Jeg elsker mamma, virkelig.
Forholdet vårt er ikke akkurat mor og datter.
Det er narsissist og medavhengig.
Jeg ønsker at det ikke var sant. At vi hadde et vanlig forhold.
Jeg ber ikke om Margaret March, bare en jeg kan lære av.
Først og fremst, hvilken Margaret? Mammaen i 'Unge kvinner'
Den referensen forsto ikke jeg. For det andre.
Jeg kjøper ikke at mammaen din ikke lært deg noe.
Du er en fantastisk kvinne, som går gjennom livet med enkelhet.
Ja da, og takk. Jeg sier ikke at hun ikke har formet meg.
Men hun er den siste jeg ville gå til for hjelp, eller for noe.
Hun viste meg hvordan man ikke er en forelder.
Det er likevel noe. Ja, det er noe.
Er en skapning ment å formes til å bli helt lik ens foreldre?
Hvem vet?
Jeg hadde en lykkelig barndom, tror jeg.
Pappa er helten min og mamma var en engel, men vi er helt ulike.
Jeg håper det.
Hva vil du si med det? Jeg elsker foreldrene dine,
men jeg håper at eplet ditt falt langt fra det tre som er faren din.
Stakkars fyr. Han er faktisk en god mann.
Han er en flott mann. Jeg elsker ham, men han har tatt
interessante valg i livet sitt. Gjorde du det samme, hadde det vært et problem.
For hvem? Hvem som helst.
Bare for at pappa var utro, så blir jeg mistenkt?
Du fikk se det i ung alder. De formative årene etterlater spor.
Det samme å se moren gå under.
Det er et personlig valg. Jeg er ikke faren min og du er ikke moren din.
Hvorfor krangle om at vi begge er livredde for at det skal være sant?
Hvis vi er det, så fanger vi det opp. Blir klar over det.
Da er vi et skritt nærmere en løsning enn hva de var. Det er min plan.
Det blir som det blir? Nei, men ikke konfrontere det heller.
Bare slippe taket.
Ikke at det blir som det blir, men man må likevel akseptere det.
Men jeg lar det ikke henge over meg.
Det kunne ha vært verre. Jeg kunne ha vært som bestefar.
Frank? Ikke Frank. Morfar var herlig.
William Deaks Newman. Farfar.
Hvorfor har du aldri pratet om ham?
Jeg vet ikke. Han døde da pappa var tenåring.
Jeg kan ikke huske mer enn et bilde av ham hjemme.
Jeg traff ham aldri, men har hørt at han var en slyngel.
Selger, spiller, kronisk kvinnebedårer.
Ingen gener man vil arve.
Som alle menn i familien Newman, var han sikkert sjarmerende.
Det var han sikkert. Blodslinjen måtte tynnes ut, ellers
hadde vi alle måttet leve alene.
Kvinnekampen oppsto på grunn av menn som bestefar Bill.
Det kunne ha vært verre.
Ser du? En privat vingård.
Du liker spontanitet. Og å ikke bli skutt på.
Det er 2018, Claudia, ikke borgerkrigen.
Dette er Italia.
Vi trenger oss på. Det er verdt å låses inn for.
Hvor skal vi?
Vi, fru Newman, skal ha en utrolig bryllupsreise.
Jeg vil ikke leve med å bare ha hatt en god en. Er du med?
Det var søtt, men...
Men hva?
Jeg trodde vi var enige om at dette ikke handler om det.
Det gjør det ikke. Men kan vi ikke nyte og feire livet vårt sammen?
Vi er ikke sammen.
Jeg vet det.
Men jeg vet også at de fleste går gjennom livet med anger.
Som jeg sa, vil ikke jeg gjøre det.
Selv om vi ikke er sammen, kan vi ha nye opplevelser sammen.
En dag er minnene alt vi har igjen.
Hei...
Dette betyr ikke mer enn at to personer som har
delt en tredel av livet setter pris på og feirer det faktum.
Vi kan gå tilbake til bilen og fortsette å kjøre om du vil, eller
så kan vi legge dritten til siden, og faktisk nyte hverandres selskap.
Gjøre de tingene vi ikke tok vare på forrige gangen.
Vil du knuse druer med føttene?
Hvor? Her.
Her? Ja.
Dessverre har vitenskapen tatt over verden.
Vil man stamp uten en turistguide, og beholde tærne,
er et sted der det er privat og stille.
Som her.
Jeg kan ikke garantere at vi lager noe drikkelig, men det jeg kan garantere
er at du kommer til å huske det.
Klar til å plukke?
Du er virkelig en sjarmør, Ryan Newman.
Føles det ikke bra? Som alle bursdagene mine på en gang.
Ton ned sarkasmen.
Ellers tar jeg det som en kompliment, fra jenta som feirer sin i en hel måned.
Du så aldri vitsen med en måneds fødselsdagsfeiring.
Jeg fatter ikke hvordan du orker. En time inn i en fest, og jeg vil flykte.
Og i familien min er det like overdådig som jula.
I min var det over før middagen. Det har du tatt igjen for.
Hva mener du? Hvordan skal jeg si dette...
Dere damer tenderer til å feires litt overdrevent.
Pass deg, herr mannsgris.
Er det kaldt? Ja!
Det føles deilig.
Så du syns ikke at vi trenger feires mer?
Jeg syns det er viktig. Å feire alle sammen?
Bursdager, bryllupsdager, valentinsdagen?
Du kan gi meg en whisky, billetter til en baseballkamp, og en biff.
Men en bursdagshelg med jentene? Det krever planlegging.
Invitasjoner. Ballonger. Papirposer som som flommer over av silkepapir.
Og om du virkelig er proff, invitasjonskort med...
Sånn opphøyd. Hva heter det? Det føles som brailleskrift.
Pregning. Ikke det samme. Preget tekst.
Og så reiseplaner, booke hotell, booke middager.
Konsertbilletter, pilates, alt nitid planlagt.
Vi løfter et glass, så er det klart.
Bursdagene våre er over ved midnatt.
Kanskje ikke festen, men bursdagsfeiringen er over.
Ditt kjønn går glipp av noe.
Foreldrene dine feiret sikkert stort. Da jeg var barn?
Ja da, men det sluttet på videregående.
Og dine?
Det var et par gode. Iblant med kake. Du har vært med noen ganger.
En telefonsamtale. Kanskje et kort.
Hvis man virkelig er heldig får man en penger for å kjøpe noe.
Jeg må ha vært ni eller ti...
Jeg våknet.
Jeg var så oppspilt, det var den beste dagen!
Selv om man gikk på skolen, så tok man med gaven.
Det føltes som om man kunne utrette hva som helst.
Jeg ruste inn i mine foreldres rom.
Pappa var på jobben, mamma lå våken i sengen.
Så sier hun, så søtt: 'Gratulerer med dagen, skatt.'
Så sier hun at det er veldig magert denne måneden
så går det bra om jeg får gaven min om et par uker i stedet?
Jeg var knust, men jeg var et snilt barn som ville forstå.
Jeg tenkte at om jeg var tålmodig og forståelsesfull, så om et par uker
kunne jeg få en riktig herlig gave.
Så jeg talte ned dagene, eller ukene.
Så kom morgenen, og jeg fikk ingenting.
De nevnte det ikke engang.
De hadde helt glemt hva de lovet en liten jente.
Jeg var helt knust.
De hadde ingen anelse.
Så mitt selvleging ble innprentet i ung alder.
Det var en trist historie.
Spurte du noensinne om det?
Nei.
Du svelget det bare?
Jeg tenkte kanskje at de ville huske det til slutt.
En slags rar selvmedlidenhet.
Det kjenner jeg igjen. Når det nesten føles bra å lide.
Akkurat.
Rasjonelt var nok foreldrene dine knust over ikke å kunne kjøpe noe til deg.
Ja, de var barn selv. Det var generasjonen som skaffet
barn i tjueårsalderen. De hadde huslån og to døtre.
Nå syns jeg synd på dem.
Men det lyder logisk. Nå vet jeg hvorfor du blir sur når du ikke liker gaven.
Det er ikke at jeg ikke liker dem!
Jeg forteller hva jeg vil ha når de spør.
Så kommer dagen, og jeg får noe helt annet, som var bekvemt å handle.
De liker bekvemmelighet, de går ikke til andre siden av kjøpesenteret.
Men det gjorde deg til en god giver. Jeg vet det.
Du også. Du vet alltid hva som trengs og når.
Og du kan romantikk.
Hvor kommer det fra? Jeg vet ikke.
Jeg vokste vel inn i det, og hadde en del sjarm.
Frieriet ditt.
Jeg mister fremdeles pusten. Jeg elsker når du forteller den historien.
Fortell du.
Virkelig?
Ja, fortell din versjon. Jeg tror aldri jeg har hørt den.
Fordi den var min.
Min versjon.
Jeg ville holde den for meg selv.
Du sa at du skulle på forretningsreise.
At du skulle komme tilbake om to dager.
Da du ringte, følte jeg meg skyldig. Jeg var glad du ville komme hjem.
Du sa at du var lei, lei av alt.
Det eneste som fikk deg til å smile var å tilbringe natten med meg.
Jeg glødet.
Du ba meg å møte deg på lufthavnen og ba bare om én ting.
Ha på deg den røde kjolen.
Det fantes aldri noen konferanse, noen forretningsreise.
Jeg trodde først det var en feil. En kvinne kom mot meg i terminalen.
Hun så ikke på noen andre. Hun hadde et stort, varmt smil.
Hun sa ikke noe, da hun ga meg min yndlingsblomst.
Peoner.
Det føltes logisk for meg.
Jeg så henne gå av sted. Holdt i blomsten, og visste at den var min.
Så kom en eldre mann og ga meg en til.
En tredje, og en fjerde.
Etter den femte personen ble jeg klar over hva som skjedde.
Tårene bare rant.
Uten tvil det vakreste øyeblikket i livet mitt.
133 blomster ble lagt i mine hender av smilende fremmede som ikke sa et ord.
Og så skjedde det.
Øyeblikket jeg visste at jeg hadde møtt mannen jeg ville tilbringe livet med.
Jeg hadde ikke sett pappa på et halvt år, men forsto straks at det var han.
Jeg visste.
Og jeg visste at du førte ham dit for meg.
Mamma hadde det største smil jeg hadde sett på henne på årevis.
Pappa var stille. Ansiktet hans viste bare kjærlighet.
Min verden stoppet.
Ansiktet mitt verket av begeistring.
Hei, pappa.
Og der var du.
Hjertet mitt sakket ned, verden ble stille.
Det øyeblikket var akkurat som det skulle.
Jeg ventet ikke engang på at du skulle spørre.
Jeg sa bare ja.
Han hadde kontaktet familien min i forveien.
Han fløy dit og ba far om min hånd.
Han hadde informert flyselskapet om planen sin.
Han ba flyvertinnen rope ut en beskjed til alle passasjerene.
Alle forsto at det var noe spesielt.
Hun fortalte at en ung mann skulle fri til kjæresten etter landing,
og at foreldrene hennes var der, som han hadde bedt om hennes hånd.
Hun forklarte at jenta ville vente i ankomsthallen, i en rød kjole.
Alle skulle få en blomst. De skulle gå mot jenta, og uten å si et ord
gi henne blomsten.
Alle elsker romantikk.
Alle elsker kjærligheten.
En etter en kom de fram.
Og jenta i den røde kjolen...
Hun vil aldri glemme hva han sa, da de gikk mot sin lykkelige framtid.
Det viste seg at alt handlet om en jente.
Jeg går ned til baren. Skal jeg bestille noe til deg?
Vi ses der nede.
Hei. Hei!
Cabernet, takk.
Du har snille øyne.
Jaså, har jeg? Det har du.
De endrer farge også, visste du det?
Det gjør de. Om dagen er de dypt brune,
men på kvelden, når det blir kaldere, er de nesten grønne.
Grønne? Ja, brungrønne.
Hvordan var dusjen din? Alt jeg noensinne har drømt om.
Drikker du ikke?
Om vi lykkes å lage vin av druene, vil jeg la andre nyte arbeidet vårt.
Er du ok? Ja, det er jeg. Og du?
Grazie.
Det ene øyeblikket har jeg det bra, siden...
Siden hva?
Så setter virkeligheten foten mot strupen min, og jeg får ikke puste.
Jeg kan bokstavelig talt ikke puste.
Iblant er jeg sterk. Så jævla sterk.
Klar til å gå videre. Glad for å gjøre det.
Men så fins det stunder der
jeg drukner i sorg. Og jeg føler...
Panikk. Som om jeg var i en bilulykke.
Og jeg vet ikke hva jeg skal gjøre, Claudia.
Jeg kjenner til den smerten. Gjør du?
Den brenner. Det er en god beskrivelse, ja.
Den brenner. Skammen og angeren.
Ønsketenkningen.
Det får ens indre til å revne, jeg føler det også.
Hvorfor begynte du ikke prosessen tidligere?
Jeg vet ikke riktig.
Det er vel derfor vi er her? Ja.
Spiser dere her i kveld?
Hei. Hei.
Unnskyld, jeg... Nei, jeg skal nok bare ta en drink.
Jeg heter Annie, om du ombestemmer deg. Jeg vet hvor du er.
Hun er vakker.
Ja, det er hun.
Du burde prate med henne. Hva holder du på med?
Claudia, kom an. Du skylder meg ingenting, Ryan.
Jeg hadde virkelig en herlig dag i dag.
Den passet perfekt, men vi burde ikke henge oss opp i det.
Det er en del av utviklingen vår, av vårt helbredelse.
Du vet den følelsen du akkurat fikk?
Spenningen du kjente, at noe nytt kunne blomstre.
De følelsene skal du holde fast ved. Det er de som betyr mest.
Bare gå og prat med henne.
Jeg forstår.
Det er ikke noe å forstå.
Jeg er klok nok til å vite hvilke følelser som er flyktige.
Og vi er gamle nok til å innse sannheten.
Så kan du slutte, er du snill?
Jeg elsket deg i ti år. Jeg vil nok elske deg i mange flere.
Men, bare denne gangen
skal jeg ta mine gamle sannheter og gå og legge meg.
Si?
God morgen. God morgen.
Du er tidlig oppe. Jeg fikk ikke sove.
Jeg ville se soloppgangen.
Gjorde du det? I all sin prakt.
Hvordan var natten din?
Hva tror du?
Jeg tror at jeg er åpen og utviklet.
Moden og vis. At jeg har
akseptert alt og gått videre. At jeg er over det.
Men det er jeg ikke.
Ingenting skjedde. Ryan, det er ingen fare.
Jeg vet det. Men det skjedde ingenting.
Kom an.
Er alt bra? Jeg er litt sliten.
Minnene gjør vondt denne fine morgenen.
Vil du ikke prate om det? Jo, men ikke ennå.
Hvorfor ikke? Kom an, Claudia.
Fordi følelser er innblandet, og om vi prater om det nå
så begynner vi bare å krangle. Hvordan vet du det?
Fordi du blir defensiv. Du spår bare.
Nei, jeg baserer det på faktiske erfaringer.
Det var ikke rettferdig.
Vil du vite den? Ålreit.
Jeg føler fremdeles et behov for å prate om brevene.
Jeg må grave dypt og forsøke å slå meg til ro.
Hvis jeg får vite mer, kan det kanskje hjelpe meg å lege.
Jeg kan ikke garantere helbredelse, men jeg kan hjelpe deg å forstå.
Kanskje det. Jeg trenger å få vite hva jeg gjorde.
Du vet hva du gjorde. Du forsvant.
Du også. Ikke da du trengte meg som mest.
Det er ikke sant. Jeg trengte deg som mest da hjertet mitt brast.
Jeg trengte deg som mest da vi var som mest sta.
Da du lå i sykehussengen og jeg ble måtte ta alle valg.
Under alt det så forsvant du. Og hvor var du?
Du leste kjærlighetsdikt med en fyr som ikke visste en dritt om deg.
En dust som ville leke familie.
Du fattet aldri hvordan det føltes for meg.
Så å si at jeg forsvant, trakk meg unna, da du trengte meg som mest.
At jeg ikke alltid hørte. Det stemmer, det gjorde jeg.
Men det var fordi jeg prøvde å finne ut vårt neste trinn.
Så hva skjedde siden? Du ble hånet.
Og viste at du kunne slå tilbake.
Du vinner, C.
Jeg var ikke fullt til stede, så du trakk deg unna.
Nei, hans fikk noe inni meg til å blomstre.
Det var noe flyktig.
Jeg skrev tilbake til ham, fra min egen hjertesorg.
Jeg visste at vi var på vei mot slutten og hans bekreftelse trøstet.
Det var bare en trøst.
Jeg er smart nok til å vite forskjellen på følelser og midlertidige plaster.
Det kan være spennende, men likevel bare midlertidig.
Jeg kan ikke snakke for ham, for jeg...
Han skrev det han skrev, de ordene var hans.
Men mine...
De brevene handlet aldri om Paul. Det er derfor jeg aldri sendte dem.
De handlet om meg, og deg. Oss. Det.
De hadde kanskje hans navn, men
de handlet alle om oss.
Det føltes som et uventet svik.
Jeg vet hvordan det føles.
Hvordan var hun? Alt du har villet ha? Alt du har ønsket?
Ok.
Ifølge mine egne tidligere erfaringer
så er første gangen med en ny alltid... underlig.
Alt er annerledes. Kroppen hennes, duften hennes,
smaken hennes, hvordan hun våkner opp, hvordan hun sover.
Hennes valg av undertøy.
Den trøsten du nevnte, kan aldri finnes så tidlig.
Man kan ikke ha det øyeblikket når man pusser tennene,
der begge slutter å pusse og bare ser på hverandre.
Smilet når begge innser at det vi har er verdt mer.
Man kan ikke nå dit om man ikke virkelig har leget, på ordentlig.
Og jeg er ikke der ennå. Jeg kan ikke nå dit, ennå.
Jeg vil ikke engang være der ennå. Så var det alt jeg ønsket?
Ingenting skjedde.
Jeg trodde aldri det skulle ta slutt. Er det noen som tror det?
Jeg var sjokkert. Stivfrossen.
Jeg trodde aldri jeg skulle høre deg si at du var ferdig.
Jeg ville nå deg før det, men det var for sent.
Jeg var så jævla sint. Så sint. For at vi feilet. Vi.
Vi burde skamme oss.
Du sa alltid at du aldri ville skilles.
Du fikk meg til å love deg ekteskapet vårt før du engang hadde fridd.
Jeg vet ikke hvor det kommer fra.
Det var ikke hjemmefra. De klarte seg bedre enn de fleste.
Å skille seg etter 30 år er en større mislykkethet enn etter fire år.
Nei, foreldrene mine var ikke inspirasjonen min.
Jeg har virkelig alltid trodd at når jeg gifter meg, så er det for livet.
Jeg ville ikke hengi meg til noen av vane, det skulle være virkelig.
Tanken på skilsmisse fikk meg til å gå, flere ganger, før jeg møtte deg.
Men så kom du. Og du hadde det. Greien.
Du hadde meg.
Hva visste jeg.
Du fant din plass. Til slutt, ja.
Det tok kanskje noen år, men likevel.
Da du trakk deg unna, følte jeg hvordan koplingen ble brutt, ble revet ut.
Jeg vet det.
Alt jeg ville var å være med deg. Hver gang ble jeg såret og avvist.
Man kan ikke ha en kjærlighetshistorie uten det.
Du tok aldri følelsene mine på alvor. Om jeg ble såret, skjøv du dem til siden.
Jeg foraktet virkelig det.
Det var et problem. Du viste meg aldri noe annet enn sinne.
Jeg fikk høre at du var såret først etterpå.
Hvis du visste at jeg følte meg dårlig, hvorfor viste du ikke omtanke?
Det er mye å ønske seg, når du var så oppslukt av sinne.
Om du skjøt mot meg, var instinktet mitt å skyte tilbake. Det er min feil.
Jeg vet det. Det tar jeg ansvar for.
Gjorde ikke jeg? Som oftest ikke.
Oftest ville jeg høre på deg, til du syntes at jeg forsto.
Faktum er at jeg alltid forsto, men bare etter dine destruktive handlinger.
Du fattet alltid? Når du hadde forklart, ja.
Hvorfor ikke før det ble destruktivt? Jeg kunne ikke lese tanker.
Men du var ikke blind heller. Du visste at om du avviste følelsene mine
så ble situasjonen enda verre.
I stedet for å gjøre det bedre, dømte du meg for følelsene mine.
Nei, for at du eksploderte. Og det såret deg?
Eksploderte du? Så klart.
Så du såret meg, jeg reagerte, som fikk deg til å reagere på samme måte.
Reaksjonen min var et svar på din. Fordi du ignorerte smerten min.
Du trengte bare si at du var såret, så hadde jeg trøstet deg,
men du hatet å vise deg svak, og det er et problem.
Iblant er det ok å holde følelsene for seg selv.
Da slipper du å føle deg svak og jeg slipper dine slag.
Hva betyr det? Det er ikke noe galt med å ha følelser og uttrykke dem.
Jo, det er det vel.
Iblant er det ok at ikke prate om hver eneste jævla følelse.
Skal jeg bare holde på alt?
Det gjør jeg! Og se hvor vi er nå.
Jeg har ikke behov for å fortelle deg absolutt alt.
Iblant er det ok å sitte med følelsene og ikke uttale dem.
Iblant driver du meg til vanvidd og jeg føler for å slå deg i ansiktet.
Men jeg sier det ikke, for det er ikke sant. Ikke alle følelser er sannhet.
Iblant kan man holde det for seg selv.
Hvordan håndterer du ditt psykotiske sinne? Ved å slå hull i veggen?
Alle verdens menn har slått hånden gjennom en vegg. Bedre enn å slå deg.
Du vet hva jeg mener. Nei, jeg tror ikke jeg gjør det.
Hvis jeg føler noe, vil jeg kunne dele det med ektemannen min.
Bortsett fra når du føler for å skrive brev.
Var det lavt?
Nei.
Det gjør meg bare trist.
At du skrev dem, eller at jeg fant dem?
Begge deler, antar jeg.
Kan vi ikke slutte?
Jeg føler meg ikke bra, og vil gjerne føle meg bra en gang i dag.
God natt.
Vil du gjøre meg selskap på en drink, Annie?
Jeg drikker ikke.
Kan du late som om og holde meg med selskap likevel?
Hvor lenge er du i byen?
Til i morgen. Jeg skal dra nordover.
Hvorfor er du her?
Familieaffærer.
Selvsagt, unnskyld. Nei, nei.
Er alt ok? Ja, jeg tror det.
Kan jeg ikke overtale deg? Jeg kan ikke.
Ikke her. Det er deres regler, ikke mine.
Jeg forstår.
Men det fins en kafé i nærheten, nær der jeg bor. Hvis du vil?
Eller te, har de te?
Begge deler. Det hadde vært hyggelig, Annie.
Veldig hyggelig.
Jeg liker at du husker navnet mitt.
Ellers hadde jeg vært gal.
Grazie.
Så du er herfra? Ja, født og oppvokst.
De fleste flytter til større byer, men jeg savner det her.
Det er hjemme, jeg er lykkelig her.
Trives du på hotellet?
Si.
Jeg liker å se nye ansikter.
Si hei og ha det.
Det er flyktig, men virkelig.
Det er uvanlig å se noen som deg.
Hvordan da?
En som ikke er ute på vandring.
Eller en som... Hvordan sier man på engelske?
Hva heter en sånn som man går med?
Motorsykkel? Steikepanne? Hest?
Hvordan er det man sier? Du vet, som en kjepp.
Stokk?
Mener du rullator? En sånn med tennisballer?
Du mener for gamlinger? Ja!
Så bare naturvandrere og pensjonister besøker landsbyen?
Ja.
Søtt, men ikke sant. Hvorfor ikke?
For ti år siden var jeg her på bryllupsreise, og vi var unge.
Ikke en fjellstøvel i sikte.
Så det er bare min erfaring? Jeg trenger kanskje åpne sinnet.
Så, fortell. Dette stedet.
Er dette det beste av det lokale nattelivet?
Damen der borte ser ut til å kunne slå meg i armbrytning.
Er det her alt hender?
Nei, det er bare et sted.
Det er opp til individet å være kreativ. Det er så mye å gjøre her.
Ja visst.
Det er et basseng på hotellet som ingen bruker.
Det er for kaldt om kvelden. Om dagen også.
Du er for gammel.
Vil du bade med meg?
Nå? Ja, nå.
Det går jo ikke når personalet er der. Dine regler.
Jeg takker så mye for din bekymringsløse holdning.
Men, nei Ryan, jeg vil ikke gå og bade med deg.
Hvorfor ikke?
Jeg har ingen badedrakt. Vi improviserer.
Det er for kaldt. Du blir raskt vant til det.
Du er gal.
Lite grann.
Det er for langt.
Jeg kjenner ikke til noen nærmere.
Det gjør jeg.
Denne veien.
Jeg håper du kjenner eierne. Hva skjedde med bekymringsløsheten?
Jeg tenkte på risken for å ulovlig opphold.
Risken for apati veier mye tyngre. Det er sant.
Ikke titte. Ikke røre. Bare svømme. Avtale?
Avtale.
Og ikke tisse.
Det kan jeg ikke garantere.
Vi venter.
Vi?
Jeg, himmelen, universet.
Vi.
Skal du vise meg samme høflighet?
Absolutt ikke.
Det er kaldt.
Iskaldt.
Fortell om henne.
Hvorfor?
Bare fordi.
Jeg tror ikke jeg kan.
Hvorfor ikke?
Jeg er ikke klar.
Det kommer til å bli bedre. Jeg vet det.
Det kommer til å bli bedre.
Hvorfor ikke?
Hei, det er meg.
Det er bra. Ja, bra.
Litt.
Det er tøft.
Ja, omtrent.
De får meg til å føle meg rar iblant.
De gir meg underlige drømmer.
Det har gitt meg tid, antar jeg, å tenke.
På alt.
Som alt.
Ekteskapet mitt. Min barndom. Deg og pappa.
Livet mitt.
Jeg begynner å se et behov for å forstå meg på alt.
Det behovet blir mer og mer åpenbart.
Å slippe taket på frykt, sinne og smerte.
Det betyr også å slippe taket på alt det gode.
La det komme og gå.
Å bare kjenne følelsen.
Kjenne alt, og siden la det være.
Det føles enkelt, faktisk.
Hvis jeg ikke tenker etter for mye.
Det handler om å tilgi, mamma.
Vi må alle tilgi. Det er nok det jeg prøver å si.
Jeg tilgir deg.
For hva som helst. For alt, jeg vet ikke.
Alt som du har følt skyld for som en mor.
Det spiller ingen rolle.
Jeg vil ikke gi deg dårlig samvittighet.
Alle barn formes av det som skjer tidlig i livet.
Jeg vil bare at du skal vite, og samtidig slippe taket på det selv.
Forstår du?
Jeg elsker deg og jeg tilgir deg.
Jeg er lei for det.
Kanskje du kan tilgi meg også.
Mamma, det handler ikke om å straffe noen.
Nei.
Det handler faktisk om kjærlighet.
Ikke ennå, nei.
I dag.
Ja, det skal jeg.
Ja.
Jeg elsker deg også. Ha det.
Hei. Hei.
Alt bra?
Vel, du vet.
Hvor har du vært?
Jeg tok en lang spasertur, et sted bortenfor olivlundene.
Hva har skjedd med ansiktet ditt?
Jeg tror jeg skal forsøke å slutte med pillene.
Tiden er inne.
Det kan bare du avgjøre.
Jeg må nok ta det som det kommer. Med hodet først.
Det er mye å håndtere, med hodet først.
Skal du diskutere det med legen din?
Han vil fortsette å selge meg piller.
Jeg vil ikke være i tåken lenger.
Andre alternativet kan være like uklart. Men det er i det minste virkelig.
Med medisiner går jeg på grensen.
Jeg støtter deg, det vet du.
Jeg er bare trøtt.
Trøtt av å være trist.
Ok, så hva sier du?
Klar til å besøke et siste minne, og siden dra?
Ja.
Jeg er klar om fem minutter. Det tar nok lenger tid for meg.
Pakket for mye? Ja.
Hvorfor jeg pakker mer enn to jakker er et pinlig mysterium.
Det er lett å elske det perfekte.
De små, irriterende bitene som tar tid.
Hei...
Ja.
Jeg elsker deg.
Klar?
Ja, jeg tror det.
Foran årsdagen vår i fjor tenkte jeg mye på denne reisen.
Å gå i gamle fotspor, fra to ungdommer som ble forelsket
og besluttet å ta inn et land som vi både følte en kobling til.
For ti år siden giftet jeg meg med drømmekvinnen min.
Jeg lovte å elske og beskytte henne. Å leve og dø med henne.
Vi ville til landsbyen her fordi vi hørte at dine besteforeldre giftet seg her.
I flere år fikk du høre at det ikke fantes noen konkrete bevis for
at det faktisk var her de giftet seg.
Som ung hadde jeg bare dine foreldres ord å gå på,
og jeg gravde ikke dypere, så vi kom aldri hit.
Ti år senere tenkte jeg at det hadde vært synd å ikke komme hit.
Så...
Vil du se hvor de sa ja?
Ja!
Vent her.
Du er helt gal.
Det vet vi begge.
Så vakkert.
Takk.
Men det er for sent, skatt.
Alt.
Du er for sen.
Jeg er så lei for det.
Her er det.
Så mange minner.
Dette var en av de lykkeligste stundene i våre liv.
Vi må prate om det, Ryan.
Jeg vil ikke.
Jeg vet det.
Men vi må.
Jeg savner deg sånn, C.
Du døde på en lørdag.
Han ga oss tid å ta det inn, men...
Men jeg trodde ham ikke. Jeg kunne ikke.
Jeg har ingenting igjen.
Jeg vet ikke hvor.
Jeg holdt fast i deg hver dag.
Jeg kjempet meg gjennom skylden og smerten.
Hatet mitt.
Forakten min.
Du var mitt alt, og jeg vet ikke hvordan jeg skal gjøre dette uten deg.
Har vi kommet så langt?
Nå må jeg ta farvel, og det knuser hjertet mitt.
Hei...
I testamentet ditt ba du om at asken din skulle spres i paradiset ditt.
Reisen var det jeg trengte Den ga meg styrke, og tid.
Jeg vil aldri lege helt. Det vil jeg ikke heller.
Noe vil alltid mangle.
Alt jeg kan love er at når jeg ser ansiktet ditt, skal jeg ikke føle sorg.
Jeg skal smile så stort jeg kan.
Du var verdens beste person, lærer, venn, fiende, elsker.
Liv.
Og nå...
Nå slipper jeg taket.
Norske tekster: Per Olav Wiborg-Maurstad www.ordiovision.com