Ända sedan jag var ung, har jag varit besatt av perfektion.
Förmodligen för att det var ett ord som mina arkitekturlärare upprepade ofta.
Under mina första år som arkitekt,
blev jag besatt av att designa vackra byggnader, proportionellt korrekta.
Men för tjugo år sedan hade jag en kris som fick mig att tänka om.
Den obekväma sanningen är att arkitektur
är faktiskt att designa åt de rikaste 1% av befolkningen.
Det är inte bara orättvist, det är också en klumpig affärsstrategi.
För femton år sedan bestämde vi oss för att ändra inriktning.
Vi reste till Rwanda med målet att bygga sjukhus.
Där fann vi en klinik som gjorde mammor sjuka på grund av felaktig design.
En paradox, eller hur?
Om vi vet att en bra utsikt avsevärt kan förbättra hälsan,
varför då inte rita ett sjukhus där varje familj har bra utsikt?
Att designa sjukhus med den logiken var avgörande,
men att hjälpa samhället att bygga det själva,
var en av de mest berikande upplevelserna i hela mitt liv.
Tjugo år sedan, efter en allvarlig personlig kris,
förstod jag att perfektion i arkitektur inte handlar om att bygga vackra hus.
Jag tror verkligen att bra arkitektur kan läka,
så länge den fokuserar på vad som är viktigt, och glömmer allt annat.
Som Antoine de Saint-Exupéry sa:
"Perfektion uppnås inte när det inte finns mer att tillägga,
utan när det inte finns mer att ta bort."
Tack!
Tack så mycket!
Jean!
"Till Concha." Varsågod.
Ni får ursäkta oss, men jag måste köra mr Angust till flygplatsen nu.
Tack så mycket!
-Bilen står här. -Bra!
-Tack! Jag vet att du inte gillar Paris. -Nej, man vet aldrig var solen är.
-Har du fortfarande den på dig, Jeremi? -Jag kan inte glömma henne, Jean.
Det har gått lång tid nu. Hon lämnade dig för tjugo år sedan!
-Jag kanske behöver semester. -Ja, du jobbar för mycket! Slappna av!
-Jag måste åka nu. -Okej, trevlig resa!
-Hinner vi fram i tid? -Om vi har tur, klarar vi det.
Ursäkta mig! Hallå?
Hej! Jag är ledsen att jag stör, men ingen bryr sig om mig.
-Är du på väg till flygplatsen? -Ja, om trafiken tillåter oss.
Det här är så pinsamt, men jag kommer att missa mitt flyg.
Det finns inte en enda ledig taxi! Får jag åka med?
-Förlåt, jag ville inte störa... -Kom in!
-Får jag det? Tack! -Nej, herrn...
-Kom! Lyssna inte på honom. -Tack!
-Jag är genomblöt! -Jag ser det.
-Jeremiasz Angust? -Var du på föreläsningen?
-Nej, ditt namn står på boken där. -Javisst.
-Och din adress, i Warszawa? -Ja, Warszawa.
Jag heter Texel, Texel Textor. Jag är från Nederländerna.
-Wow! -Är det namnet, eller mitt ursprung?
-Ditt namn. -Ja, det är väl lite udda.
-Ja, men det är fint. -Fan, du är den första som gillar det!
Visste du att Textor är... Fan också!
-Vad är det? -Min resväska.
-Du hade bara den där väskan. -Stanna!
-Varför? -Jävlar!
Jag lämnade den på gatan. Mitt pass ligger där!
-Stanna! -Herrn, vi är sena...
-Stanna, tack! -Jag ställde den i porten.
-Missar du flyget nu? -Ja, det var på håret.
-Okej, jag går tillbaka. -Kan du ta en taxi?
Jag stod i en timme och försökte.
-Vänd om, är ni snäll. -Tack.
-Han kunde väl ha gått ut? -Han får ingen dricks nu!
Tack!
Vill du veta varför jag fick heta Texel?
Mina föräldrar gillar ön Texel, i Holland. Känner du till den?
-Ja. -Och mitt efternamn är Textor.
Det kommer från det latinska "texere", som betyder "väva".
Så det betyder "sammanvävda ord".
Men jag föredrar en storslagen betydelse, som "den som väver text".
-Intressant. -Det är synd att jag inte är författare.
-Du kan alltid bli en. -Tror du det?
Vi är framme nu.
Jag måste springa. Trevligt att råkas!
Lycka till!
AVGÅNGAR
WARSZAWA - AVSLUTAD
Fan också!
-Hej, Jean. Jag missade planet. - På allvar? Ska jag komma dit?
Nej, jag kan vänta i två timmar själv.
-Ring om du behöver mig. -Okej, hej då!
Ha det så kul!
-Välkommen till VIP-salongen, sir. -Tack.
Tack.
KOMMENTARER
"Angust upprepade bara allt vi hade läst i hans böcker. Besviken."
KOMMENTAR RADERAD
Vi missade våra flyg.
Vi får vänta.
-Hur är boken? -Jag läser ingen bok.
Nej, jag kan inte heller läsa när det är så mycket folk omkring.
Jag hatar flygplatser. Det sägs att man träffar intressanta människor här...
-...men vet du vilka man träffar här? -Nej.
-Vilka? -Bara chefer på affärsresor.
En affärsresa är motsatsen till en resa.
Jag tycker att det borde kallas "kommersiell förflyttning".
-Det låter intressant. -Ja, faktiskt.
Men du är väl här på affärsresa?
-Inte precis. -Du är definitivt inte här på semester.
Jag känner inte för att prata.
-Så ohövligt! -Va?
-Du är ganska oförskämd. -Jag missade mitt flyg på grund av dig.
-Jag missade mitt också. -Och nu stör du mig.
-Så mycket fientlighet! -Vem är du?
Förlåt. Jag heter Texel Textor. Jag är från Nederländerna.
-Vad fan vill du? -Det är inte förbjudet att prata.
Nej, men jag behöver inte svara.
Då får jag väl berätta om mig själv.
-Tänker du få mig att gå härifrån? -Nej. Snälla...
-Varför gör du detta? -Jag vill.
-Och jag vill... -...slå mig.
-Nej, det var inte... -Jag ser det på dig.
Men fysisk bestraffning är olagligt.
Att dessutom slå en kvinna är särskilt tabubelagt.
-Har du någon högre ambition än att störa? -Nej.
-Det har jag. -Nej.
-Hur vet du det? -Att göra affärer är ingen hög ambition.
Jag är inte affärsman. Jag är arkitekt.
-Jaså? -Se sig omkring.
-Jag har ritat detta. -Wow.
-Är du arkitekten bakom detta? -Ser du den där modellen?
-Är vi här? -Nej, vi är här.
-Är du nöjd med resultatet? -Nej.
Det var länge sedan. Jag har förfinat min stil genom åren.
Den ursprungliga designen hade onödiga inslag och utrymmen.
"Perfektion uppnås inte när det inte finns mer att tillägga,
utan när det inte finns mer att ta bort."
-Var du verkligen inte på min föreläsning? -Jag? Nej.
Jag tycker att byggnaden är fantastisk.
Vi tar nåt att dricka.
-Nej, tack, jag måste jobba. -Snälla. Jag vet att jag har stört dig.
-Du behöver inte. -Låt mig bjuda på en drink.
Jag tolkar leendet som ett "ja". Kom!
Varför valde du just mig att trakassera?
Du inspirerar mig. Jag tror att jag kan prata med dig.
-Jag är tyvärr upptagen. -Nej, jag menar att du verkar nyfiken.
-Nyfiken? -Jag tror att du vill höra min hemlighet.
-Du tror att jag är intresserad av dig? -Ja.
-Har du någonsin mördat någon? -Förlåt?
-Jag mördade någon när jag var liten. -Nu skojar du väl?
Nu verkar du vara intresserad av mig.
Perfekt. Då ber jag dig att blunda.
Se framför dig historien som jag ska berätta i detalj.
Det är tre delar. Den första är äcklig, den andra skrämmande,
och den tredje slutar med lycklig kärlek. Beredd?
-Ja, visst. -Jag måste ha varit runt tio år gammal.
Och jag bodde i en förort till Rotterdam, i en liten lägenhet med mamma,
hennes man och tre katter.
Ja, jag växte också upp i en sånt område.
Man hörde alltid grannarna.
-Nej, för fan! -Vad är det?
-Vad ser du för hus? -Vem bryr sig?
-Ett hus från din uppväxt? -Ja, en kommunistbyggnad.
Ja, när vi hör en historia, använder vi våra egna minnen för att förstå den.
Vi blir historiens arkitekter.
-Bra poäng. -Ja, men din byggnad liknade inte denna.
Jag bodde i en husbil, på en camping långt bort från stan.
Jag sa ju att historien skulle börja äckligt.
Jag hade problem med mat som liten.
Det var inte mycket jag kunde äta, och ingen hemma kunde laga mat.
Fisken var rutten, och köttet var segt.
-Mamma lagade maten, och fettot åt upp. -Vem då?
Jag kallade min styvfar det. Han åt jämt.
Och han lät så mycket, det var äckligt.
Jag satt bara där och var tyst.
Och katterna var förresten herrelösa.
-Jag föreställer mig dig med glasögon. -Det är en stereotyp, men jag hade det.
Och sorgset ansikte.
Du har rätt. När ett barn inte känner kärlek, kan hon inte dölja det.
Var du inte älskad?
Mamma tilltalade mig bara när det var matdags.
Jag försökte verkligen, men jag kunde aldrig svälja något.
Då slog fettot mig i ansiktet!
-Och din mamma sa aldrig någonting? -Nej. Hon kom på en ny strategi.
När jag inte åt upp min mat, fick jag laga mat åt katterna.
Vet du vad de gillar? Burkar med slemmig kattmat,
köttrester och ibland kanintarmar blandade med ris.
Bättre än att få stryk?
Nej, jag hade hellre fått stryk, för jag fick göra allt med händerna.
Annars ville de dumma katterna inte ha.
-Gjorde det nya straffet någon nytta? -Nej.
Istället hände något otänkbart.
Katterna jamade och bråkade runt mina fötter.
Då tog jag plötsligt en näve mat...
...och tryckte in den i munnen!
Äckligt!
Det var utsökt! Jag hade aldrig ätit något så gott, men jag var livrädd.
Jag visste att det inte var jag som ville äta den.
Det var en inre fiende som tvingade mig.
En inre fiende tusen gånger mäktigare än mesen Gud.
-Jag tror inte på Gud. -Du har rätt.
Det finns inga bevis på Guds existens, men beviset på den inre fienden är starkt.
Den möter vi varje dag, och den förstör allt som är värt något.
Den tar fram vår ensamhet, och våra vänners ensamhet.
Den gör att vi känner oss äcklade av oss själva.
Vet du vad? Det finns läkare för såna som du.
Förlåt. Jag ska inte störa dig mer.
Du, vänta!
Förlåt.
-Är du hungrig? -Va?
Jag är i alla fall vrålhungrig.
Detta är ett personligt meddelande till Antonio Carrizosa.
Herr Carrizosa, vänligen gå till gate F12. Tack.
Men du nämnde väl inget om att du mördade någon?
-Jag kommer dit. -Så det var bara introduktionen?
-Den var absolut nödvändig. -Självklart.
Jag var runt tolv år gammal.
En tjej i min klass hette Feline. Hon var min enda vän.
Trevlig, charmig och rolig. Inte smartast i klassen, men hon fick bra betyg.
Hon var bäst på balett. I min skola var det nyckeln till popularitet.
I min skola var det sporter som gällde.
Franck Hoffman var populärast. Alla älskade honom.
-Och du var avundsjuk på honom. -Jag? Nej.
-Angust, jag vet att du hatade honom. -Nej, han var en av mina bästa vänner.
Vi spelade rugby ihop. Han var lagkapten.
-Nej, för fan! -Vad är det?
-Vilken typ av skola föreställer du dig? -Inte nu igen!
Du föreställer dig din gamla skola, men våra skolor var väldigt olika.
Vi hade skoluniformer, och vi visste inte vad rugby var.
Min skola var väldigt annorlunda. Den var som ett gammalt palats.
Du känner till holländsk barock, va?
Alla avgudade Feline. Jag älskade henne. Hon var min vän.
Men innerst inne stod jag inte ut med hennes perfektion.
Tänk på att jag var svag och såg sjuk ut.
-Vatten? -Jag försökte göra folk glada.
Jag ville att de skulle tycka att jag var trevlig, men jag lyckades aldrig.
-Jag är inte som du. -Folk gillar inte alltid mig.
Visst gör de det. Chauffören var upprörd när du släppte in mig.
-Titta på mig bara! -Vad är det för fel?
Du kan inte vara politiskt korrekt hela tiden. Det kommer att ge dig problem.
-Vad är det? -Måste du låta så mycket?
Förlåt. Jag har inget bordsskick som du.
Jag började hata Feline mer och mer.
Hon hade allt!
Ett underbart hem, massor av leksaker och en familj som älskade henne.
Men varje gång jag var där, ville jag lämna ett avtryck.
-Och hon slutade inte bjuda in dig? -Nej. Jag tror att hon tyckte synd om mig.
Och sen... gjorde jag det.
-Gjorde vad? -Nu kommer den läskiga delen.
En kväll bråkade mamma och fettot.
Jag låg och försökte sova, men jag hörde allting i husbilen.
Den kvällen fick jag ett nytt mål.
Jag ville utrota Felines perfektion.
-Den inre fienden igen? -Precis.
Dö!
Dagen efter kom läraren till klassen.
Plié och sträck.
Håll i! Plié...
Vad hände med henne?
-Det var inte ditt fel. -Jo, det var det!
Hon var frisk, och så dör hon av en hjärtattack.
Om det var så lätt att mörda, skulle det inte finnas många kvar.
Felines död var mitt fel. Det finns ingen starkare drivkraft än övertygelse.
Mitt hat dödade henne. Men sedan tappade jag den kraften.
-Tror du att du har superkrafter? -Reta mig inte.
Du sa precis att du dödade en flicka genom att be. Vad förväntade du dig?
Okej, jag är kanske ingen storskurk.
-Jag uppskattar ögonblicken av klarhet. -Jag har bara dödat två personer.
-Du måste sikta högre! -Min skuldkänsla hindrade mig.
-Efter det andra mordet? -Ja.
-Mår du bra? -Jag är trött på allt prat om mord.
Jag måste jobba.
-Okej. -Ha en bra kväll. Ta hand om dig.
Detsamma.
Detta är ett meddelande till herr Yoshihito.
Gå till gate F42. Ert flyg till Frankfurt lyfter snart
-Var fick du kniven ifrån? -Vilken kniv?
Hur skulle jag få in en kniv hit?
-Gör inte så! Det är folk här. -Jag tar ner foten när du tar ut lurarna.
Jag har en del av historien kvar, och det är den bästa.
-Vem är du? -Texel. Texel Textor från Nederländerna.
-Är det allt? -Nej, jag har en historia kvar.
-Du ljög för mig. -Jag pratar mycket, men jag ljuger aldrig.
Du var på föreläsningen, och du kände till mig redan i bilen.
-Otroligt! -Vad då?
-Hur mycket den där tjejen liknar mig. -Snälla! Hon har samma kläder. Det är du.
Jag vet inte vem hon är!
-Jean? -Vad händer?
Kan du kolla listan över alla som deltog, och se om du hittar en Texel Textor?
-Texel med X. -Visst, men varför?
-Jag berättar senare. -Om du hittar mig, blir jag rädd.
Det finns ingen Texel Textor här.
Inte? Vänta, Jean. Jag skickar ett foto till dig.
Det är hon till höger. Hon har lockigt, blont hår och är i tjugoårsåldern.
Det är inte jag.
-Hon var där! -Är allt bra, Jeremi?
Bara bra. Ring mig sedan.
Nu förstår jag varför du gillar att upprepa ditt namn.
Lögner behöver upprepas mer än sanningen för att bli trodda.
Visste du att ljugandet har ett eget verb på nästan alla språk?
Mentir, menteur, lügen...
-Men sanningen har inget verb. -Att vara ärlig.
Det är inte samma sak. Att vara ärlig är att avslöja en dold sanning.
Om jag säger att klockan är sju, är jag inte ärlig, jag bara säger sanningen.
-Ja, Jean? -Hon heter Alice Myers.
Jag tror att det är hon. Ska jag bokstavera det?
Nej. Bad de om legitimation förut?
Ja, det gör de oftast. Är allt som det ska?
Ja, allt är bra. Om jag behöver något, så ringer jag. Tack.
Vad heter du egentligen?
Texel Textor. Ska jag bokstavera det?
-Jag vet ditt riktiga namn nu. -Ja! Jag vill veta namnet på min tvilling.
-Du vet redan det. -Å, herregud, vilken mardröm!
-Visa mig ditt pass. -Nej, och du behöver inte tro mig.
-Om du är Texel Textor, vad är problemet? -Vill du höra min sista historia?
När du gick in på herrarnas och satte din fot på min stol, vad ville du?
Angust, jag är ledsen...
-Tror du att jag stöter på dig? -Gör du inte det?
Va?!
Som du ser heter jag Texel Textor.
Jag är från Nederländerna.
Och jag stöter inte på dig.
Men min sista historia handlar om kärlek.
När du är klar med den, så ska jag ta reda på vad som pågår här.
Kanske det.
Beskriv din fru för mig.
-Du älskar henne inte längre. -Jo, självklart. Varför säger du så?
För när vi älskar någon, pratar vi outtröttligt om den personen.
-Så du älskar ingen heller? -Jo, jag älskar en fantastisk person.
Varför då slösa bort din tid med en främling?
-Kärleken är inte besvarad. -Förför!
-Jag har försökt. -Igen!
-Det går inte. -Fegis!
Personen är död! Den levde när vi träffades.
Angust, se inte på mig så där.
Okej, han är död, men det är inte slutet på allting.
-Jag sa inte "han". -Var det en kvinna?
-Spelar det någon roll? -Var det en man eller en kvinna?
Det är en ganska sjuk fråga, Angust.
Fortsätt.
Det var första gången jag kände mig attraherad av någon.
Jag hade varit så upptagen med mig själv.
Mamma flyttade ihop med en ryss, och fettot var ensam och förstörd.
-Vad hände med katterna? -De dog utan att ha fått ungar.
Jag beslöt mig för att flytta till Paris.
-Där träffade jag världens finaste person. -Var i Paris?
Gillar du kyrkogårdar, Angust?
Det finns en speciell grav på Montmartrekyrkogården.
Precis bredvid Alexandre Dumas grav.
Statyn på gravstenen har kollapsat, och ligger med ansiktet mot marken.
Det stod en person där som hade ett exakt likadant ansikte.
Ser du framför dig en man eller en kvinna?
-Det säger jag inte. -Lägg av! Du ser en kvinna, inte sant?
En dag tog jag mod till mig och talade.
Agerade du modell för statyn?
-Vad blev svaret? -Personen ville inte svara.
Men jag såg ansiktet.
Jag återhämtade mig aldrig från känslan. Det var total perfektion.
Äntligen förstår jag dig.
Blicken träffade mig så djupt.
Du har aldrig blivit avvisad av ditt livs kärlek.
Du ser bra ut, så du vet inte hur det känns att vara törstig och inte få dricka.
Man får inget vatten, för att man inte är omtyckt.
Det låter som en våldtäktsman som rättfärdigar sig själv.
Det är spännande att följa efter någon.
-Det är som att jaga en dröm. -Du borde skriva böcker.
Ja, för här kommer den spännande delen.
-Du menar inte allvar. -Jag släpade kroppen till ett tempel.
Jag drog handen längs huden, som var varm trots att det var kallt ute.
-Var personen medvetslös? -Jag trodde det.
Det sista jag hörde var: "Ring ambulansen!"
Det var i slutet av december. Den första vintersnön hade fallit.
Jag var oskuld, men jag tror inte att personen var det.
Jag mår illa. Du är galen. Du behöver terapi.
Varför skulle jag, när det finns flygplatser?
-Varför i helvete berättar du detta? -Är det ditt svar?
-Jag förstår att offret var en kvinna. -Det var svårt att hålla hemligt.
Jag förstår inte. Du känner skuld för att ha ätit kattmat.
-Men du ångrar inte detta? -Jag bröt mot lagen för hennes skull!
Det är motbjudande. Du attackerade den första personen du åtrådde.
Och när du vill prata med någon, så tvingar du dig på personen.
Du är oförmögen att känna empati. Typiskt för personer som inte älskades som barn.
Varför skulle jag gå i terapi? Jag har ju dig!
-Alla vet det. -Mina föräldrar älskade inte mig.
-De övergav mig. Det är inte kärlek. -Jag kan tyvärr inte tycka synd om dig.
Jag rörde inte någon under alla år. Den avhållsamheten är väl romantisk?
-Du är inte det minsta romantisk. -Ska jag berätta färdigt?
-Var det inte allt? -Jag har bara börjat.
Jag strövade runt i Paris.
Gata för gata. Kafé efter kafé.
Restauranger, barer, nattklubbar, bagerier,
allt man kan tänka sig.
Jag vet vad du tänker: "Varför är du besatt av den kvinnan?
Du kommer att hitta någon."
Det trodde jag också en gång i tiden.
Korkat!
Vad fan...? Dra åt helvete!
Så en dag, två år senare... Jag hade nästan gett upp.
Jag satt och åt min favoritkorv.
Jag skulle ha känt igen henne bland fyra miljoner kvinnor.
Tiden hade gjort henne vackrare.
-Hallå! -Förlåt?
Förlåt, men har inte vi setts?
Jag tror inte det.
-Hur kunde hon inte känna igen dig? -Vet inte!
Jag hade längre hår. Jag hade glasögon.
Kanske såg hon mig inte i solljuset.
Är du säker på att du inte minns mig?
Förlåt, men jag glömmer så mycket.
Vi träffades kanske genom min man? Vi går på middagar ibland.
Jag heter Texel. Texel Textor. Jag är från Nederländerna.
-Jaså? Var det i Amsterdam vi sågs? -Ja.
Hon blandade ihop mig med "Bergs sambo".
Det var en kollega till hennes man.
-Bor ni här nu? -Ja.
-Ni kan komma över på kaffe någon gång. -Ja! Imorgon?
Imorgon?
-Ja, det vore trevligt att träffa Berg. -Ja.
-Passar det klockan fem? -Perfekt!
Adressen är Rue de Rome 11, tredje våningen, högra dörren.
Rue de Rome 11, tredje våningen, högra dörren. Uppfattat!
Fint!
Jag kommer dit imorgon... jag menar vi kommer dit imorgon. Hej då!
Jag tog fram klänningen som jag hade sparat till den dagen.
Jag hade varit nära att slänga den.
Vem skulle ha trott att jag hittade min kärlek efter två år?
Jag kommer! Vem är det?
- Det är Texel! -Vem?
Texel Textor. Du bjöd in mig igår.
Javisst.
-Hej! -Hej!
Var är Berg?
Han var tvungen att jobba över. Han hälsar att han kommer senare.
-Så är det att leva med en affärsman. -Verkligen! Kom in.
Hennes lägenhet var mycket gammaldags, mycket borgerlig.
Inredningsarkitekten måste ha varit noggrann.
Är din man hemma?
Nej, han jobbar på eftermiddagarna, så det är bara du och jag.
-Socker, fröken Textor? -Nej.
Och säg Texel.
-Är du döpt efter ön Texel? -Ja!
Hon kände till ön Texel!
Jag sa att jag gärna skulle vara hennes guide nästa gång.
Vad jobbar du med numera?
Jag målar. Mest smycken.
Jag hatar kallprat! Jag vill komma till saken.
Gillar du Paris?
Ja... mer och mer.
Hon sa något om att få Stockholmssyndromet, fast i Paris.
Jag har bott här i sju år.
Jag ljuger ofta för mig själv, och säger att jag trivs.
Men det är en lögn.
Det är som Stockholmssyndromet.
I Paris, fast Stockholmssyndromet.
Att få Stockholmssyndromet... i Paris!
Att få Stockholmssyndromet! I Paris! Vilken tanke!
Vad skönt att du inte har glömt mig!
Vad vill du?
-Jag älskar dig, och har letat efter dig. -Snälla, gå härifrån!
Jag har inte älskat,
eller rört någon annan under alla år.
-Får jag en kram? -Ut härifrån!
Hon avvisade mig!
Då insåg jag att hon ville hämnas.
Jag ska inte göra dig illa.
Säg ditt namn, och sen får du döda mig.
-Ut! -Om du dödar mig, försvinner jag.
Du är galen! Gör det själv om du vill dö.
Nej, jag vill inte dö.
Du måste döda mig, så att historien får ett slut.
-Jag bryr mig inte! -Det var inget trevligt svar.
Jag kan hjälpa dig. Jag lovar.
Gör det.
Gör det! Nu!
Hon dog innan jag fick veta hennes namn.
Förlåt!
Jag trodde att min drömkvinna skulle heta något mediokert.
Som Cindy, Raymonde eller Monique.
Men hon hade ett vackert namn.
Till min älskade Isabelle Jeremi
Isabelle.
Bara så där, utan att planera det,
hade jag begått det perfekta brottet.
Ingen såg mig komma dit,
och jag kan inte ha lämnat fingeravtryck,
för bevisligen går jag fortfarande fri.
-Vem har sagt det? -Vad menar du?
Jag är ledsen, Angust, men vi är inte klara än.
-Vad handlar den här leken om? -Tror du att det är en lek?
-Vad vet du om Isabelles försvinnande? -Känner du Isabelle? Vilken slump!
Sluta jävlas med mig!
Du har rätt. Det här mötet är ingen slump.
Du tror att du vet allt.
Sluta, annars slår jag sönder ditt ansikte! Säg vad du vet!
Så du vill sova med fienden?
-Du är inte fienden. -Jag har rätt att vara det.
-Vad är det du vill? -Vet du inte det än?
Säg det!
Jag vill dö.
Detta är ett meddelande till Jeremiasz Angust.
Gå till er gate. Tack.
Någon har sagt att om du berättar detta, dödar jag dig.
-För svårt. -Säg det, annars tappar jag tålamodet.
Ja, det är dags att agera!
-Jag mördade ju din fru! Vad ska du göra? -Om du vill dö, gör det själv!
Hennes försvinnande är det värsta som har hänt!
För oss båda två!
Vill du verkligen att jag ska döda dig?
Detta är en påminnelse till Jeremiasz Angust.
Ert flyg till Warszawa lyfter snart.
Förlåt, men du måste hjälp mig att lösa detta. Annars ringer jag polisen.
Gör det. Det är ord mot ord.
-Jag vill veta varför du torterar mig. -Jag berättade ju allt.
Nu vill du intala dig att det inte var jag, så du slipper döda mig.
En tonåring ber mig om skjuts.
Efter några vidriga erkännanden, säger hon att hon har mördat min fru!
Jag förstår att du har ljugit hela tiden.
-Jag är inte tonåring. -Nu räcker det!
-Min fru försvann för tjugo år sedan. -Och?
Du var bara ett barn då.
Detta är ett meddelande till Texel Textor.
Ert flyg till Warszawa lyfter snart.
Du kan mörda mig på planet istället.
-Va? -Vi ska åka med samma flyg.
Sista utropet till Jeremiasz Angust och Texel Textor.
Gate F28 stänger snart.
-Jag ber om ursäkt. -Tack.
-God kväll, sir. -God kväll.
Kabinpersonalen, gör en sista koll.
God kväll! Detta är kapten.
Välkommen ombord detta flyg från Paris till Warszawa.
Vi kommer att flyga på en höjd av tiotusen meter.
Det är motvind, så resan...
-Kan jag hjälpa er? -Jag måste gå av!
Ni måste sätta er ner! Hallå!
-Jag måste gå av. Jag kan inte åka med. -Vi har redan stängt dörren.
Jag kan inte åka med detta flyg.
-Ni får inte stiga av! -Vad händer?
Bort med händerna! Rör mig inte!
Jag måste gå av. Öppna dörren!
Får jag se ert boardingkort, sir?
Sir?
-Är min fru död? -Du är intresserad av mina historier nu.
De är inte dina, utan mina.
Våra.
-Berätta din historia nu. -Säg var Isabelle är.
Ge och ta. Berätta först. Vad hände dig?
Det måste ha varit i februari.
Vi hade flyttat till en ny lägenhet.
Vi hade varit gifta i fyra år, och vi ville bilda familj.
-Var det allt? -Det var den sista.
Isabelle hade varit frånvarande i flera veckor.
-Du smakar pizza. -Och?
Vi borde packa upp.
Jag var lite orolig.
Vi hade haft så roligt tillsammans, men den tiden låg långt bakom oss.
Hon gled bort ifrån mig.
-Vad vill du att jag ska göra? -Ingenting, bara ge mig lite utrymme.
-Jag gör ju det. -Lägg av!
-Nu är du bara kall mot mig. -Nej, du är orättvis!
-Orättvis? Du har någon annan! -Nej, hur kan du...?
Spring bara, Jeremi! Du är så feg!
Det var inte vårt första bråk, men det kändes annorlunda.
Jag jobbade vidare. Jag försökte fokusera på utbyggnaden av flygplatsen.
Folk vill ha utsikt över landningsbanan.
De vill se flygplan och saker i rörelse.
Och vi kanske kan ändra storleken på fönstren. Vad tror du?
Jeremi?
Jag kommer! Vem är det?
Det är jag, Isabelle.
Jag har lite blommor åt dig.
Okej.
Hur mår du?
Är du törstig?
Allt blev tydligt. Din älskade skulle lämna dig nästa dag.
Varför skulle Isabelle överge din perfektion?
Min perfektion?
Du klarade inte av att fråga om biljetten.
Du var rädd för att förlora allt.
Isabelle...
...jag älskar dig.
Snälla...
Snälla Jeremi, gör inte så.
-Det var så längesen, Isabelle. -Sluta! Sluta!
Förlåt.
Hon avvisade dig.
Det var sista gången vi sågs.
Efter att inte ha hört av henne på flera dagar...
...kom jag tillbaka till lägenheten.
Isabelle?
Jag hade hoppats att hitta henne där efter resan till Holland.
Jag ville be om ursäkt.
Isabelle?
Men hon kom aldrig tillbaka.
Stackars dig!
Berätta nu vad du vet.
-Är du min dotter? -Tror du det?
-Berätta! -Ja, på ett sätt är jag din dotter.
Jag sa ju att jag är från Nederländerna.
Troligen för att du har velat tro att jag föddes där.
-Du gör mig galen! -Gör jag dig galen?
Förlåt, men det behöver du ingen hjälp med.
Vad vill du?
-Sänk rösten! -Varför?
För du sitter fortfarande på planet.
Hej! Slappna av, Angust. Njut av resan!
Här är jag!
Jag mår ganska... bra.
-Be flygvärdinnan om lite kaffe. -Bra där!
-Förlåt, men kan jag få lite kaffe? -Högre!
-Förlåt, men får jag lite kaffe? -Högre!
Hallå! Jag vill gärna ha kaffe!
-Högre! -Ge mig kaffe!
Varför berättade du allt för mig?
För jag har också en naturlig känsla för skönhet.
Jag ville berätta din historia.
Du ville först att klassens populäraste pojke, Franck Hoffman, skulle försvinna.
-Och din hemska barndom? -Den tänker du att jag skulle ha fått.
-Varför skulle jag se dig som ett monster? -För att jag är din dotter!
Jag skulle ha ärvt dina synder och din våldsamhet.
-Det är inte sant. -Minns du inte Isabelle på kyrkogården?
Du drömde om att våldta henne den natten, och det är kvar därinne!
Vad vill du ha av mig?
Jeremi! Hon älskade inte dig.
-Det var så längesen, Isabelle. -Sluta! Sluta!
-Vänta! -Det kan inte sluta så här.
Vad gör du med kniven?
-Snälla, gör det inte! -Jag accepterar inte det här!
Kom igen, älskling.
Vakna.
Lata dig inte!
Säg efter mig: "Jag dödade den jag älskade mest.
Jag berövade min dotter världens finaste mamma!"
Gå! Jag vill att du försvinner!
Efter mordet, körde du till en av dina byggarbetsplatser.
Du tog med dig hennes kropp.
Du begick det perfekta brottet. Ingen hittade någonsin kroppen.
Flygplatsen är som en ointaglig grav.
Jag dödade inte Isabelle. Jag var jättekär i henne.
-Vem är det som pratar när du pratar? -Du.
Gör det snabbt!
Jag älskar dig, Jeremi.
Du dödade inte din fru. Du dödade inte din fru.
Hon lämnade dig. Hon lever fortfarande.
Som Antoine de Saint-Exupéry sa:
"Perfektion uppnås inte när det inte finns mer att tillägga,
utan när det inte finns mer att ta bort."